ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Справа № 903/747/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Новосельська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтотрейд-Капітал" на рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2020 р. у справі №903/747/19 (суддя Якушева І.О., повний текст рішення складено 21.02.2020р.)

за позовом акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтотрейд-Капітал"

про стягнення 660 857,51 грн.

за участю представників:

позивача -Стернюка В.А.,

відповідача - Стецик Н.В.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 16.01.2020 р. у справі №903/747/19 позов акціонерного товариства "Укргазвидобування" до товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтотрейд-Капітал" задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтотрейд-Капітал" на користь акціонерного товариства "Укргазвидобування" 356623 грн. 48 коп. пені, 240660 грн. 04 коп. штрафу, 8959грн. 25 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору. В позові про стягнення 50555грн. 62 коп. пені, 13018 грн. 37 коп. штрафу відмовлено.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, зокрема, що оцінивши доводи сторін по справі, взявши до уваги обставини, які мають істотне значення в цій справі для вирішення питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій, суд дійшов висновку про відсутність виключних обставин для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, нарахованих на підставі договору №УГВ9691/30-18 від 18.06.2018р., оскільки відповідачем не доведена об`єктивна неможливість вчасного та належного виконання договірних зобов`язань, не надано доказів вжиття заходів для своєчасного виконання умов договору, прострочка поставки товару є значною (65, 99, 106, 119, 128, 183 дні), відповідачем не подано доказів майнового стану, а відсутність доказів понесення збитків позивачем у зв`язку з несвоєчасною поставкою товару відповідачем не є визначальною обставиною у цій справі.

Крім цього, місцевий господарський суд зазначив, що неналежне планування своєї господарської діяльності відповідачем не повинно порушувати права позивача як господарюючого суб`єкта, а ризики від власної господарської діяльності відповідача не може бути покладено на позивача, оскільки це порушує принцип розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій до задоволення не підлягає.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір пені та штрафу, що підлягають стягненню з товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтотрейд-Капітал" до 10% (зменшити суму штрафних санкцій на 90%).

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач зазначив, зокрема, що позивачем не було прийнято поставлений відповідачем товар, а тому подальше прострочення оливи МС-20 мало місце, зокрема, і через дії АТ "Укргазвидобування". Позивачем не понесено збитків простроченням поставки товару відповідачем, протилежного матеріали справи не містять, також не доведено позивачем ускладнення в господарській діяльності внаслідок несвоєчасної поставки товару.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції при винесенні рішення від 16.01.2020 року по справі №903/747/19 щодо задоволення позовних вимог, достовірно дослідив та проаналізував матеріали та фактичні обставини справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки доказів, наданих учасниками процесу та виніс законне і обґрунтоване рішення. З огляду на викладене позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у апеляційній скарзі та просить рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2020 року по справі №93/747/19 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18.06.2018р. між акціонерним товариством "Укргазвидобування" як покупцем та товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтотрейд-Капітал" як постачальником було укладено договір поставки №УГВ9691/30-18, згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю товар, зазначений у специфікації, що додається до договору і є його невід`ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару, строк поставки та загальна ціна договору вказується у специфікації, яка є додатком №1 до договору та є її невід`ємною частиною (п. 1.2. договору).

Відповідно до п.п. 5.1, 5.2., 5.3. договору строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників та вантажоотримувачів вказується в специфікації до договору. Обсяг поставки товару (кожної партії товару) визначається в рознарядках покупця та узгоджується до поставки товару. Відвантаження товару проводиться тільки після отримання постачальником рознарядки. Відвантаження товару без рознарядки забороняється. Рознарядка постачальнику може направлятися покупцем в електронному вигляді на електронну адресу постачальника, вказану в розділі XIV даного договору. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної.

Пунктом 1 специфікації №1 від 18.06.2018 року передбачено поставку 156,00 т товару (оливи МС-20 першого сорту ГОСТ 21743-76) на загальну вартість 4 835 400,34 грн. з ПДВ.

Пунктом 3 специфікації №1 від 18.06.2018 року встановлено строк поставки товару: протягом 120 календарних днів з дати підписання договору. Поставка першої партії для філії ГПУ "ПГВ" не менше 25 т протягом 30 календарних днів з дати укладення договору, та для філії "УГВ-Сервіс" 6 т протягом 30 календарних днів з дати укладення договору.

Беручи до уваги умову п. 3 специфікації щодо строків поставки, відповідач повинен був поставити позивачу першу партію товару до 18.07.2018 включно, а граничний строк поставки товару - до 16.10.2018 (включно).

На виконання умов договору та специфікації №1 від 18.06.2018 року відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 4 822 970,87 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних (а.с. 58-65).

Суд першої інстанції з аналізу змісту умов договору, специфікації №1 (додатку №1 до договору) щодо строків поставки, дослідження видаткових накладних дійшов висновку про те, що відповідач порушив строки поставки товару, узгоджені в п. 3 специфікації №1 від 18.06.2018, а на суму 12 429,47 грн. не поставив товару взагалі. При цьому відповідач не довів, що порушення строку поставки та недопоставка товару сталися внаслідок неналежного виконання умов договору позивачем.

Згідно з п. 7.10 договору у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у специфікації до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Враховуючи приписи ст. ст. 256, 257, 258, 261, 267 Цивільного кодексу України, а також враховуючи відзив відповідача, в якому заявлено про застосування спеціальної річної позовної давності до вимоги про стягнення пені і штрафу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності для стягнення 50 555,62 грн. пені та 13 018,37 грн. штрафу за період нарахування з 19.07.2018р. по 07.08.2018р., з 19.07.2018р. по 12.08.2018р., з 19.07.2018р. по 18.01.2019р., що згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови в позові в цій частині.

Водночас, враховуючи приписи ст. ст. 193, 230 Господарського кодексу України, ст. ст. 526, 549, 599, 610, 611, 712 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд дійшов висновку, що розрахунки позивача за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару частково виконані в межах строку позовної давності, є арифметично правильними, а відтак вимога позивача про стягнення 356 623,48 грн. (407 179,10 - 50 555,62) пені та 240 660,04 грн. (253 678,41 - 13 018,37) штрафу є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо невідповідності нормам матеріального права висновків суду про наявність підстав для стягнення з відповідача штрафу та пені за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару позивачу, натомість доводи апеляційної скарги зводяться виключно до того, що суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини справи, відмовив в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 3 статті 551 ЦК України визначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення зазначеної статті кореспондують змісту статті 233 ГК України. У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №924/709/17.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 ЦК України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19).

Судом апеляційної інстанції у даній справі встановлено, що за змістом пункту 7.10 договору у разі невиконання відповідачем зобов`язань з поставки товару у строк, який встановлений специфікацією, він сплачує позивачу пеню та штраф у визначеному розмірі.

Таким чином, умовами договору сторони при вільному волевиявленні, у відповідності до ст. 627 Цивільного кодексу Україну, яка визначає принцип свободи договору, погодили встановлення розміру штрафних санкцій за невиконання зобов`язань. На підставі укладеного договору у сторін виникли певні господарські зобов`язання, які засновані на юридичній рівності учасників, а також виникла відповідальність за невиконання таких зобов`язань.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи відповідач порушив строки поставки товару, узгоджені в п. 3 специфікації №1 від 18.06.2018р. (а.с. 52), а на суму 12 429,47 грн. не поставив товару взагалі.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що товар який мав бути поставлений 16.10.2018 року, фактично був поставлений 21.12.2018 року, 24.01.2019р. 31.01.2019р. 13.02.2019р., 22.02.2019р (накладні №629, №1, №2, №5, №7, а.с. 60-63, 65); товар який мав бути поставлений 18.07.2018р.р. фактично був поставлений 19.02.2019 р. (накладна №6, а.с. 64), таким чином колегією суддів встановлено, що прострочка поставки товару є значною та складає 65, 99, 106, 119, 128, 183 днів відповідно.

Доводи апелянта про те, що позивачем, з посиланням на неналежну якість товару, не було прийнято поставлений відповідачем товар, а тому подальше прострочення поставки оливи МС-20 мало місце, зокрема, і через дії АТ "Укргазвидобування", оцінюються судом апеляційної інстанції критично, оскільки факти пов`язані з якістю поставленого товару не підлягають дослідженню та встановленню у даній справі з огляду на предмет спору. Інших підстав невчасної поставки товару відповідачем наведено суду не було, а наявність наведених вище фактів порушення зобов"язання відовідачем сторонами не оспорюється.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведена об`єктивна неможливість вчасного та належного виконання договірних зобов`язань, не надано доказів вжиття заходів для своєчасного виконання умов договору, відповідачем не подано доказів майнового стану, а відсутність доказів понесення збитків позивачем у зв`язку з несвоєчасною поставкою товару відповідачем не є визначальною обставиною у цій справі.

Зважаючи на обставини справи, апеляційний господарський суд вважає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні клопотання про зменшення пені та штрафу на 90%, місцевий господарський суд обґрунтовано та правильно застосував до спірних правовідносин норми частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, частини першої статті 233 Господарського кодексу України. Відмовляючи у задоволенні клопотання про зменшення пені та штрафу, місцевим господарським судом дотриманий баланс інтересів сторін та правомірно відмовлено у зменшенні розміру неустойки.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 р., серія A, №303-A, п.29).

Згідно з ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2020 р. у справі №903/747/19 залишити без змін, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтотрейд-Капітал" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України

Повний текст постанови складений "18" березня 2020 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.