ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"23" березня 2020 р. м. Київ Справа № 911/688/20

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши заяву Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про видачу судового наказу від 07.02.2020 про стягнення з Фізичної особи-підприємця Дзюби Наталії Анатоліївни заборгованості за кредитним договором від 06.02.2019 на суму 29828,94 грн

ВСТАНОВИВ:

19.03.2020 до Господарського суду Київської області надійшла заява Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про видачу судового наказу від 07.02.2020 за вимогою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Дзюби Наталії Анатоліївни заборгованості заборгованості у розмірі 29828,94 грн, з яких 25000,03 грн боргу по кредиту, 988,89 грн боргу по відсотках, нарахованих на прострочену заборгованість, 3237,04 грн боргу по відсотках у вигляді щомісячної комісії та 602,98 грн пені.

Заявлені вимоги обґрунтовані невиконанням боржником грошових зобов`язань за кредитним договором від 06.02.2019, укладеним через систему інтернет-клієнт-банкінгу шляхом підпису із використанням електронного цифрового підпису Анкети-заяви про приєднання до п. 3.2.8. Умов та правил надання банківських послуги "КУБ", які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ "Приватбанк" http://privatbank.ua.

Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ ГПК України.

Частиною 1 ст. 147 ГПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 148 ГПК України унормовано, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 147 ГПК України встановлено, що із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ГПК України передбачено, що до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу.

За приписами ст. ст. 76 - 78 ГПК України унормовано, що належними, допустимими та достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином для задоволення заяви про видачу судового наказу, суд повинен дослідити всі докази, яким заявник обгрунтовує обставини, на яких грунтуються його вимоги, та перевірити виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, на підставі викладених у ній обставин та доданих до заяви доказів.

Водночас п. 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Як вбачається зі змісту заяви про видачу судового наказу підставою звернення Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до суду визначено порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання за кредитним договором приєднання, укладеного шляхом погодження Анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання послуг "КУБ", в результаті чого виникла заборгованість у розмірі 25000,03 грн боргу по кредиту, 988,89 грн боргу по відсотках, нарахованих на прострочену заборгованість, 3237,04 грн боргу по відсотках у вигляді щомісячної комісії та 602,98 грн пені.

Суд встановив, що на підтвердження виникнення грошової вимоги до боржника, банком долучено до заяви про видачу судового наказу копію Заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" від 04.02.2019 з документом "Об`єкт перевірки: Заява про приєднання до Умов та правил надання послуг КУБ.pdf", який, за твердженням заявника, підтверджує підписання боржником 06.02.2019 вищевказаної Заяви через систему інтернет-клієнт-банкінгу з використанням електронного цифрового підпису; витяг з "Умов та правил надання банківських послуг"; розрахунок заборгованості по договору б/н від 06.02.2019, складений станом на 05.02.2020; обгрунтування та пояснення до розрахунку заборгованості; виписки з рахунків: № НОМЕР_1 за період з 06.02.2019 по 05.02.2020, № НОМЕР_2 за період з 06.02.2019 по 05.02.2020, № НОМЕР_3 за період з 06.02.2019 по 05.02.2020, № НОМЕР_4 за період з 06.02.2019 по 05.02.2020, з яких вбачається рух грошових коштів по рахункам боржника. Однак оглянувши вищевказані документи суд встановив, що останні лише частково підтверджують суму боргу, заявлену до стягнення банком з боржника згідно з поданої до суду заяви про видачу судового наказу.

Так, серед виписок, що надані банком до суду відсутня виписка по рахунку, яка підтверджує суму заборгованості боржника по пені, яка заявлена до стягнення банком у розмірі 602,98 грн.

Також суд зазначає, що із розрахунку заборгованості по договору б/н від 06.02.2019 вбачається, що заборгованість по відсотках, нарахованих на прострочену заборгованість, розраховано банком за ставкою 48%, в той час як за п. 1.6. Заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" від 04.02.2019 визначено, що у випадку порушення строку погашення заборгованості за кредитом, що зазначений в п. 1.5 цієї Заяви, клієнт зобов`язаний додатково до процентів, вказаних в п. 1.4., сплатити банку проценти у розмірі 4% в місяць від суми простроченої заборгованості. Водночас, п. 1.4 Заяви передбачено, що проценти за користування кредитом за перші 6 місяців складають 1,8% в місяць від початкового розміру кредиту.

Таким чином, розмір відсотків, нарахованих на прострочену заборгованість, які боржник має сплатити за порушення строку погашення заборгованості за кредитом, допущеного в перші 6 місяців користування кредитом, складає 5,8% (1,8+4), а не 48% як зазначено банком у розрахунку.

Відповідно до п. 3.2.8.3.3 Умов та правил надання послуги "КУБ", долучених банком до заяви, встановлено, що при порушенні клієнтом будь-якого грошового зобов`язання клієнт сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі, встановленому в Заяві.

За ст. 1056-1 ЦК України унормовано, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Слід зазначити, що матеріали заяви не містять доказів того, що сторонами погоджено зміну процентої ставки за кредитом в бік збільшення до 48% у випадку порушення строків погашення боржником кредитної заборгованості, отже, здійснений банком розрахунок заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість у розмірі 988,89 грн, не підтверджений жодним наявним у матеріалах заяви документом.

Окрім іншого, при здійсненні аналізу порядку укладення між сторонами кредитного договору у спосіб приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, опублікованих банком на своєму офіційному сайті, судом враховано правові позиції Верховного Суду, наведені у постановах при вирішенні спорів у кредитних зобов`язаннях від 11.07.2018 у справі №356/1261/16-ц та від 24.05.2018 у справі №630/366/16-ц, де суд вказав про необхідність подання банком належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ті Умови, які банк надав суду, є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг і що саме ці Умови мав на увазі клієнт, підписуючи заяву, чи передбачені цими Умовами штрафні санкції, нараховані банком.

Також Верховний Суд звернув увагу на ту обставину, що мають бути докази в підтвердженя того, що клієнт не лише ознайомився зі змістом Умов та правил надання банківських послуг, а й отримав ці Умови та правила, з якими він погодився, про що має бути його підпис в цьому документі. За відсутності у сторони цих стандартних Умов та правил банку, які є невід`ємною частиною договору, оскільки містять його істотні умови, які в Анкеті-заяві не викладені, сторона не має можливості свідомо здійснити своє волевиявлення при укладенні договору та дотримуватися його умов, тобто визначити свою поведінку за цими правилами, що є необхідною умовою для вільного волевиявлення особи при укладенні правочину, передбаченого ч. 3 ст. 203 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) зазначено, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Велика Палата Верховного Суду також вказала, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який не містить підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "Приватбанк" дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Слід зауважити, що всупереч вищевказаному, банк доказів того, що боржник станом на 04.02.2019 був ознайомлений із тією редакцією Умов та правил надання банківських послуг, що є додатком до заяви про видачу судового наказу, не надав. Долучений банком до матеріалів заяви Витяг з "Умов та правил надання банківських послуг" не містять підпису клієнту як позичальника про ознайомлення з ними.

В свою чергу, суд зазначає, що мотивуючи свої вимоги, банк у заяві про видачу судового наказу посилається на пункти Умов та правил надання банківських послуг, для прикладу п. 3.2.8.1, п. 3.2.8.3, які у Витязі з "Умов та правил надання банківських послуг", наданих банком в якості додатку до заяви, викладені в іншій редакції.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та з урахуванням правових позицій Верховного Суду щодо правильного застосування правових норм у подібних правовідносинах у сфері банківського кредитування, господарський суд дійшов висновку, що заявником не доведено, що Витяг з "Умов та правил надання банківських послуг", що приєднаний до заяви про видачу судового наказу, є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" від 04.02.2019.

Таким чином, суд дійшов висновку, що подані банком до суду документи, зокрема копія Заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" від 04.02.2019 разом із Витягом "Умови та правила надання банківських послуг", в даному випадку, не можуть розцінюватись як договір, укладений в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким у банка виникає право пред`явити вимогу про стягнення грошової заборгованості з клієнта, оскільки неможливо встановити ким та коли підписано даний договір та чи підписано його взагалі в електронній формі, а також які саме умови кредитного договору щодо ліміту кредиту та відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання були погоджені між сторонами.

Наведене свідчить про недотримання заявником при зверненні до суду, окрім іншого, вимог п. 3 ч. 3 ст. 150 ГПК України.

Оскільки заява Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення з Фізичної особи-підприємця Дзюби Наталії Анатоліївни заборгованості у розмірі 29828,94 грн не відповідає вимогам ст. 150 ГПК України, отже вказане є підставою для відмови у видачі заявнику судового наказу на підставі п.п. 1, 8 ч. 1 ст. 152 цього ж Кодексу.

Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 152 ГПК України передбачено, що про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Згідно з приписів ч. 1 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст.ст. 148, 150, 152, 153, 234 ГПК України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" у задоволенні заяви про видачу судового наказу від 07.02.2020 за вимогою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Дзюби Наталії Анатоліївни заборгованості за кредитним договором від 06.02.2019 на суму 29828,94 грн.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 235 ГПК України, та відповідно до ст. 256 ГПК України та пп. 17.5 п. 17 ч. 1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання.

З інформацією про дане судове рішення учасники справи можуть ознайомитися на сайті: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.М. Антонова