ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2020 р. Справа№ 910/11744/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика"

на рішення господарського суду міста Києва

від 14.11.2019

у справі №910/11744/19 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" в особі відокремленого підрозділу Західно - Української геофізичної розвідувальної експедиції Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон ЛТД"

про стягнення 90 600,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Державне геофізичне підприємство "Укргеофізика" в особі відокремленого підрозділу Західно - Української геофізичної розвідувальної експедиції Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" (далі - позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон ЛТД" (далі - відповідач) про стягнення 90 600,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № ЕС-030818/6 від 03.08.2018.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2019 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне геофізичне підприємство "Укргеофізика" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2019 у справі № 910/11744/19 повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням судом норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що зокрема ч. 3 ст. 631 ЦК України передбачено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, на виконання укладеного між сторонами договору поставки у спрощений спосіб 23.07.2018 щодо поставки обладнання - дизельного генератора KIPOR KDE19EAO3 та на виконання умов Договору №EC-030818/6. Що був в подальшому 03.08.2018 укладений сторонами щодо поставки цього ж обладнання - дизельного генератора KIPOR KDE19EAO3, позивач здійснив попередню оплату на суму 90600,00 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2019 апеляційну скаргу Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" на рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2019 у справі №910/11744/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Яковлєва М.Л., Шаптали Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2019 апеляційну скаргу Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" на рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2019 у справі №910/11744/19 залишено без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

08.01.2020 від скаржника через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додані докази на підтвердження направлення апеляційної скарги відповідачу з описом вкладення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 1. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" на рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2019 у справі №910/11744/19. Роз`яснено учасникам справи, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що предметом розгляду у справі № 910/11744/19 є вимоги про стягнення 90600,00 грн., вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України.

З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, колегія суддів вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, в обґрунтування заявленого позову позивач стверджує, що 25.07.2018 Державним геофізичним підприємством "Укргеофізика" в особі відокремленого підрозділу - Західно-Українська геологорозвідувальна експедиція Державного підприємства "Укргеофізика" було здійснено попередню оплату за обладнання - дизельний генератор КІРОР КОЕ19ЕАОЗ на суму 90 600,00 грн. згідно з рахунком-фактурою №230718/6 від 23.07.2018 Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕГІОН ЛТД", тобто, між позивачем та відповідачем спершу було укладено договір поставки обладнання у спрощений спосіб, що підтверджується рахунком-фактурою №230718/6 від 23.07.2018 та платіжним дорученням № 2090 від 24.07.2018. При цьому, в подальшому 03.08.2018 між Державним геофізичним підприємством "Укргеофізика" в особі відокремленого підрозділу - Західно-Українська геологорозвідувальна експедиція Державного підприємства "Укргеофізика" та Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕГІОН ЛТД" додатково було укладено договір № ЕС-030818/6 від 03.08.2018.

За твердженнями позивача, на виконання укладеного договору поставки у спрощений спосіб та на виконання умов договору № ЕС-030818/6 від 03.08.2018 позивач здійснив попередню оплату у сумі 90 600,00 грн., однак відповідачем не було поставлено обладнання, що зумовило звернення позивача до суду з цим позовом про стягнення з відповідача попередньої оплати у розмірі 90 600,00 грн.

На підтвердження заявлених вимог позивач подав до суду платіжне доручення № 2090 від 24.07.2018 з призначенням платежу: "Попередня оплата за диз. Генератор з-но рах. №230718/6 від 23.07.2018р. У сумі 75500,00 грн., ПДВ-20% 15100 грн", а також договір № ЕС-030818/6 від 03.08.2018 зі Специфікацією ОБЛАДНАННЯ (Додаток № 1 до договору), а також претензію про повернення суми попередньої оплати 90 600,00 грн. № 01/128 від 26.02.2019.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що в матеріалах справи міститься вимога претензія Західно - Української геофізичної розвідувальної експедиції Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" від 26.02.2019 № 01/128 про повернення суми попередньої оплати у розмірі 90 600,00 грн., в якій позивач вимагав від відповідача повністю повернути суму отриманої попередньої оплати у розмірі 90 600,00 грн., однак вимог щодо поставки товару, в тому числі, у певні строки, вказана претензія позивача не містить, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку, що строк поставки товару (генератора) під час вчинення правочину у спрощений спосіб сторонами не був встановлений, а докази направлення відповідачу вимоги про поставку товару у відповідний строк в матеріалах справи відсутні.

Розглянувши апеляційну скаргу Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" в особі відокремленого підрозділу Західно - Української геофізичної розвідувальної експедиції Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов`язання виникає між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами, зобов`язаною та управненою сторонами зобов`язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, головною ознакою укладення сторонами договору у спрощений спосіб є підтвердження прийняття до виконання замовлень.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Західно - Українською геофізичною розвідувальною експедицією Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" було перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю "Регіон ЛТД" на підставі його рахунка №230718/6 від 23.07.2018 грошові кошти у розмірі 90 600,00 грн. згідно з платіжним дорученням № 2090 від 24.07.2018 з призначенням платежу: "Попередня оплата за диз. Генератор з-но рах. №230718/6 від 23.07.2018р. У сумі 75500,00 грн, ПДВ-20% 15100 грн", що свідчить про виникнення між сторонами правовідносин з договору поставки, який оформлювався у спосіб, що не суперечить приписам статті 205 Цивільного кодексу України, ст. 181 Господарського кодексу України, оскільки правочин між сторонами може бути укладений в будь-який спосіб і сторони вільні у виборі форми правочину.

Одночасно з викладеним, як на підставу позовних вимог позивач посилається на договір № ЕС-030818/6, укладений між Західно - Українською геофізичною розвідувальною експедицією (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон ЛТД" (постачальник) 03.08.2018, за умовами якого Постачальник в строки та на умовах визначених Договором - постачає і передає у власність Замовнику електротехнічне обладнання в подальшому - Обладнання та зобов`язується виконати всі роботи у відповідності з цим Договором, за найменуванням, у кількості, комплектності, асортименті - у відповідності з Додатком №1, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Водночас, судова колегія зазначає, що вказаний письмовий договір № ЕС-030818/6 укладений 03.08.2018, набув законної сили з дати його підписання (п. 10.3 договору), в той час, як правовідносини сторін виникли ще у липні 2018 року.

У зв`язку з наведеним, умови договору № ЕС-030818/6 від 03.08.2018 не можуть регулювати правовідносини сторін, які виникли до його укладення, тобто, до 03.08.2018, у зв`язку з чим не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення за товар, оплачений позивачем до укладення вказаного договору - ще 25.07.2018.

Посилання скаржника на ч. 3 ст. 631 ЦК України, якою передбачено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, судовою колегією залишаються поза увагою, оскільки, з наявної в матеріалах справи копії договору від 03.08.2018 судовою колегією не вбачається, що сторони уклали цей договір до правовідносин між ними, які виникли до його укладення.

Оскільки зобов`язальні правовідносини позивача та відповідача виникли шляхом вчинення правочину у спрощений спосіб, при вирішенні цього спору судова колегія виходить саме з таких обставин, а договір № ЕС-030818/6 від 03.08.2018 не бере до уваги як належну правову підставу заявлених вимог.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено у ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, покупець в силу положень ст. 693 Цивільного кодексу України, матиме право вимоги до продавця щодо передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати у разі, якщо продавець не передасть товар у встановлений строк.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. (п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

В матеріалах справи міститься вимога претензія Західно - Української геофізичної розвідувальної експедиції Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" від 26.02.2019 № 01/128 про повернення суми попередньої оплати у розмірі 90 600,00 грн., в якій позивач вимагав від відповідача повністю повернути суму отриманої попередньої оплати у розмірі 90 600,00 грн., однак вимог щодо поставки товару, в тому числі, у певні строки, вказана претензія позивача не містить.

Отже, зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що строк поставки товару (генератора) під час вчинення правочину у спрощений спосіб сторонами не був встановлений, а докази направлення відповідачу вимоги про поставку товару у відповідний строк в матеріалах справи відсутні.

Крім того, суд уважає необхідним звернути увагу, що з поданих позивачем копій документів в підтвердження направлення відповідачу вказаної претензії не видається за можливе достеменно встановити вміст поштового відправлення та чи дійсно таке відправлення було направлено відповідачу.

При цьому, суд звертає увагу, що умови укладеного між сторонами договору № ЕС-030818/6 від 03.08.2018, в тому числі щодо строків поставки товару, у цьому випадку не застосовуються з підстав, викладених судовою колегією вище по тексту рішення.

Посилання скаржника на ч. 2. ст. 693 ЦК України судовою колегією відхиляються з огляду на вищевикладене.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням наведеного, оскільки матеріали справи не містять доказів погодження сторонами строку поставки товару, то прострочення відповідачем зобов`язання з поставки товару відсутнє.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо передчасності звернення позивача до суду з цим до позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон ЛТД".

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2019 у справі №910/11744/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2019 у справі №910/11744/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Державного геофізичного підприємства "Укргеофізика" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2019 у справі №910/11744/19 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/11744/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв