Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/1297/19

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Орел С.С. (довіреність № 14-258 від 05.06.2019)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Малинтеплоенерго"

про стягнення 540 645,51 грн

Процесуальні дії по справі.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подало позов про стягнення з Комунального підприємства "Малинтеплоенерго" 540645,51 грн., у тому числі: 309253,41 грн. - основний борг, 65299,42 грн. - пеня, 32795,26 грн. - три відсотки річних, 133297,43 грн. - інфляційні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на неналежне виконання відповідачем умов договору № 4026/16-БО-10 від 15.12.2015 на постачання природного газу в частині оплати за природний газ.

Ухвалою господарського суду від 11.12.2019 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначив підготовче засідання на 21.01.2020.

Ухвалою господарського суду від 21.01.2020 суд відклав підготовче засідання на 11.02.2020.

Ухвалою господарського суду від 11.02.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу № 4029/16-БО-10 від 15.12.2015 щодо своєчасної оплати отриманого природного газу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що на виконання умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 4029/16-БО-10 від 15.12.2015 позивач передав у власність відповідачу природний газ на загальну суму 556510,29 грн.

Відповідач в порушення своїх зобов`язань оплатив отриманий природний газ частково та з порушенням строків, визначених у п. 6.1 договору, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за отриманий природний газ, яка становить 309253,41грн.

За порушення строків проведення розрахунків позивачем на підставі п. 8.2 договору заявлено до стягнення з відповідача 65299,42 грн пені.

За несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивачем на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України заявлено до стягнення з відповідача 32795,26 грн 3% річних та 133297,43 грн інфляційних.

Правовою підставою заявлених позовних вимог позивач зазначає статті 11,16, 258, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173-175,193, 216-218, 230, 231, 264-265 Господарського кодексу України.

Відповідач в порядку ст.ст. 165, 251 ГПК України письмового відзиву на позовну заяву не надав.

В судове засідання відповідач повноважного представника не направив.

24.02.2019 на адресу суду повернулась ухвала суду від 11.02.2019, яка направлялась на адресу суду з відміткою поштового відділення про неможливість вручення судового відправлення "Інші причини,що не дали змогу виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення".

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до статей 9, 14, 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" на підставі поданих юридичною особою документів у Єдиному державному реєстрі зазначаються відомості про її місцезнаходження.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою для забезпечення комунікації та зв`язку із нею зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Про розгляд даної справи відповідач повідомлявся шляхом надіслання ухвал суду на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У відповідності до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідач заяв про зміну місцезнаходження до суду не подавав.

За вказаних обставин Господарський суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, оскільки ухвали у даній справі направлялись на юридичну адресу місцезнаходження відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі Правила).

Так, для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил (пункт 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

Більше того, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

За таких обставин можна дійти висновку, що повернення ухвали суду відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал).

Відповідач, у разі незнаходження за своєю юридичною адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain) від 07.07.1989).

У рішенні від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, суд вважає, що відповідач про наявність справи у суді повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

На підставі частини 9 статті 165, частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, спір вирішено за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні від 26.02.2020, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

15.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, постачальник) та Комунальним підприємством "Малинтеплоенерго" (відповідач, споживач) укладено договір № 4029/16-БО-10 постачання природного газу (а.с.13-19 з додатковими угодами № 1 від 31.12.2015 та № 2 від 29.01.2016 (а.с. 20-21,22).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього Договору.

За умовами п. 1.2. договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам.

Згідно п. 1.2. в редакції додаткової угоди № 1 від 31.12.2015 газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.

Умовами п. 6.1 договору (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 31.12.2015) визначено, що оплата плановий обсягів газу з урахуванням вартості транспортування магістральними трубопроводами ПАТ "Укртрансгаз" здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 556510,29грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, від 29.02.2016, від 31.03.2016 (а.с. 26-28).

Позивач вказує, що відповідач свої зобов`язання за договором в частині оплати вартості отриманого природного газу виконав частково та оплатив природний газ на суму 247256,88 грн, що підтверджується даними бухгалтерського обліку позивача та банківськими виписками (а.с. 29-55).

Пунктом 8.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання споживачем умов пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

За умовами п. 10.3 договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

У зв`язку з неналежним та несвоєчасними виконанням зобов`язань згідно договору постачання природного газу № 4029/16-БО-10 від 15.12.2015, позивач на підставі п. 8.2 договору нарахував до стягнення з відповідача 65299,42 грн пені.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивачем заявлено до стягнення з відповідача на підстав ч.2 ст. 625 ЦК України 133297,43грн інфляційних та 32795,26 грн 3% річних.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як убачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору постачання природного газу № 4029/16-БО-10 від 15.12.2015, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Це положення кореспондується зі ст.193 ГК України, згідно якої суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Так, судом встановлено факт належного виконання зобов`язань з боку позивача щодо поставки природного газу відповідачу у січні - березні 2016 року на загальну суму 556510,29 грн.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом у п. 6.1 договору сторони погодили строк проведення розрахунків за отриманий природний газ, а саме до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки.

Натомість, відповідач свої зобов`язання щодо оплати отриманого природного газу у термін визначений у п. 6.1 виконав неналежним чином, частково оплативши природний газ на загальну суму 247256,88грн, що підтверджується матеріалами справи.

Станом на день звернення до суду та на день розгляду справи у суді у відповідача існує прострочення в оплаті отриманого від позивача природного газу на загальну суму 309253,41грн

Доказів погашення заборгованості перед позивачем у заявленій сумі матеріали справи не містять.

За нормами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших умов, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 309253,41грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Умовами п. 8.2 Договору сторони визначили відповідальність відповідача у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, за невиконання пункту 6.1 Договору.

Зі змісту ст. 610 Цивільного кодексу України випливає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, порушення відповідачем строків оплати за отриманий від позивача природний газ, є порушенням зобов`язання, що відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплату неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приписами ч.6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до розрахунку позивача (а.с. 23-24), за несвоєчасно проведені розрахунки за отриманий природний газ позивачем нараховано та заявлено до стягнення:

- за зобов`язаннями січня 2016 року пеню нараховано за період з 16.02.2016 по 24.02.2016 на суму простроченої заборгованості 301229,68грн; з 25.02.2016 по 31.03.2016 на суму заборгованості 129944,85грн; з 01.04.2016 по 13.04.2016 на суму заборгованості 98949,40грн; з 14.04.2016 по 09.05.2016 на суму заборгованості 97877,80грн; за 10.05.2016 на суму боргу 70627,36грн; з 11.05.2016 по 15.05.2016 на суму 70327,36грн; з 16.05.2016 по 15.08.2016 на суму заборгованості 64687,10грн, що становить 19186,31грн;

- за зобов`язаннями лютого 2016 року пеню нараховано за період з 15.03.2016 по 14.09.2016 на суму простроченої заборгованості 234207,33грн, яка склала 42573,26грн;

- за зобов`язаннями березня 2016 року пеню нараховано за період з 15.04.2016 по 14.10.2016 на суму простроченої заборгованості 21073,28грн, яка склала 3539,85грн;

За розрахунком позивача загальна сума нарахованої пені склала 65299,42 грн.

Перевіривши правильність нарахування пені, суд встановив, що позивач при розрахунку допустив арифметичну помилку при здійсненні розрахунку пені за зобов`язаннями лютого 2016 року. За розрахунком суду пеня за заявлений позивачем період за зобов`язаннями лютого 2016 року становить 3564,03грн.

Однак, оскільки позивач заявив до стягнення суму пені меншу ніж є обґрунтованою та арифметично вірною, що є правом позивача, стягнення підлягає за вказаний період пеня в розмірі 3539,85грн.

В решті розрахунок пені є обґрунтованим та арифметично вірним.

Отже, вимога про стягнення з відповідача пені заявлена відповідно до умов договору та чинного законодавства та є такою, що підлягає задоволенню в сумі 65299,42 грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 32795,26грн 3% річних та 133297,43грн інфляційних нарахувань, суд зауважує наступне.

Приписами статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача (а.с. 23-25) 3% річних нараховані:

- за зобов`язаннями січня 2016 року 3% річних нараховані за період з 16.02.2016 по 24.02.2016 на суму простроченої заборгованості 301229,68грн, з 25.02.2016 по 31.03.2016 на суму 129944,85грн, з 01.04.2016 по 13.04.2016на суму 98949,40грн, з 14.04.2016 по 09.05.2016 на суму 97877,80грн, за 10.05.2016 на суму 70627,36грн, з 11.05.2016 по 15.05.2016 на суму 70327,36грн, з 16.05.2016 по 30.11.2016 на суму 64687,10грн,з 01.12.2016по 19.12.2016 на суму 60183,63грн, з 20.12.2016 по 19.09.2019 на суму 53972,80грн, які в загальній сумі склали 6556,89грн;

- за зобов`язаннями лютого 2016 року 3% річних нараховані за період з 15.03.2016 по 19.09.2019 на суму простроченої заборгованості 234207,33грн, які склали 24701,54 грн;

- за зобов`язаннями березня 2016 року 3% річних нараховані за період з 15.04.2016 по 19.09.2018 на суму простроченої заборгованості 21073,28грн, які склали 1536,83 грн;

За розрахунком позивача загальна суму 3% річних склала 32795,26грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд встановив, що розрахунок є обґрунтованим та арифметично вірним.

Таким чином, вимога про стягнення 3% річних є обґрунтованою та підлягає задоволенню в сумі 32795,26грн.

В частині вимог про стягнення з відповідача 133297,43грн інфляційних (а.с.23-25), суд встановив, що нарахування позивачем здійснено за березень 2016 року на суму простроченої заборгованості 129944,85грн, за квітень 2016 року на суму простроченої заборгованості 97877,80грн, з травня 2016 року по листопад 2016 року на суму 64687,10грн, з грудня 2016 року по серпень 2019 року на суму 53972,80 грн, з квітня 2016 року по серпень 2019 року на суму 234207,33грн, з травня 2016 року по серпень 2019 року на суму 21073,28грн, які в загальному розмірі склали 133297,43 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань, суд встановив, що позивачем при нарахуванні інфляційних за квітень 2016 року на суму простроченої заборгованості 97877,80грн, з травня 2016 року по листопад 2016 року на суму 64687,10грн, з грудня 2016 року по серпень 2019 року на суму 53972,80 грн на суму 53972,80 грн допущено арифметичну помилку.

З урахуванням виявлених помилок суд здійснив власний розрахунок інфляційних, за яким за заявлений позивачем період інфляційні становлять 130344,22грн.

Отже вимога в частині стягнення з відповідача інфляційних заявлена у відповідності до норм чинного законодавства та підлягає задоволенню в розмірі 130344,22грн.

В частині стягнення 2953,21грн інфляційних суд відмовляє в задоволені позову.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими згідно з вимогами чинного законодавства, підтвердженими належними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи, та такими, що підлягають частковому задоволенню на загальну суму 537692,31грн, з яких: 309253,41грн основний борг, 65299,42грн пеня, 32795,26грн 3 % річних ,130344,22грн інфляційних

В частині стягнення 2953,21грн інфляційних суд відмовляє в задоволені позову.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Малинтеплоенерго" (11603, Житомирська область, місто Малин, вул. Василя Стуса, 23, )

на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія " Нафтогаз України" ( 01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького,6, )

309253,41 грн - основний борг;

- 65299,42 грн пеня;

- 32795,26 грн - 3 % річних;

- 130344,22 грн - інфляційних;

- 8065,38 грн судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 18.03.20

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2,3- сторонам (рек. з повід.)