ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.03.2020 Справа № 905/104/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григор`євій М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар", с.Подвірки, Дергачівський район, Харківська область

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ", м.Добропілля, Донецька область

про стягнення 16931,19грн.

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Суть справи:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар", с.Подвірки, Дергачівський район, Харківська область звернуся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ", м.Добропілля, Донецька область про стягнення 16931,19грн., (16125,00грн. - основний борг; 723,52грн. - пеня; 71,95грн. - 3% річних; 10,72грн. - інфляційні втрати) внаслідок невиконання останнім грошових зобов`язань за договором поставки №7909-ЦД-УМТС-Т від 20.03.19р.

Ухвалою господарського суду від 03.02.20р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №905/104/20; дану справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та судове засідання призначено на 26.02.20р.

26.02.20р. на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

Ухвалою суду від 26.02.20р. судове засідання відкладено на 17.03.20р.

16.03.20р. до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, довідки від 11.03.20р. про часткову сплату основного боргу в сумі 5400,00грн. та копії банківської виписки по рахунку ТОВ "Слобожанський миловар".

17.03.20р. на електронну адресу суду від відповідача надійшли: відзив на позовну заяву з додатками; клопотання про перенесення розгляду справи з додатками.

У наданому відзиві відповідач просить суд прийняти відзив на позовну заяву до розгляду та заперечує проти позовних вимог.

Щодо відзиву відповідача на позовну заяву суд зазначає наступне.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 03.02.2020р. судом встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали.

Згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ухвала суду від 03.02.2020р. була отримана представником відповідача 07.02.2020р.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву лише 17.03.20р., тобто з пропуском строку встановленого судом для вчинення даної дії. При цьому, відповідачем не зазначено та не представлено суду жодних доказів наявності обставин, які унеможливили надання суду відзиву у встановлений строк.

Таким чином, суд залишає без розгляду відзив на позовну заяву відповідача, оскільки останній був поданий із пропуском встановлених в ухвалі господарського суду Донецької області від 03.02.2020р. строку на підставі статей 165, 118, 119 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із відсутністю правових підстав для його поновлення.

Згідно із ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у Постанові від 29.03.2018р. по справі №918/317/17.

Щодо клопотання відповідача про перенесення розгляду справи, суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників справи.

Відповідно до ч.1 вказаної статті, учасники справи мають право в тому числі: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

При цьому, ч.2 ст.42 Господарського процесуального кодексу України визначає обов`язки учасників справи до яких віднесено зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Враховуючи той факт, що відповідач не надав суду відзив у встановлений судом строк, повторно не скористався своїм правом щодо участі в судовому засіданні, а також приймаючи до уваги, що справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, суд не вбачає підстав для задоволення даного клопотання.

У судове засідання 17.03.20р. представники позивача та відповідача не з`явились.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

З огляду на наведене, суд розглядає справу та вирішує спір по суті за відсутності представників сторін та за наявними матеріалами на підставі ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд

ВСТАНОВИВ:

20.03.19р. між Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар» (постачальник, позивач) укладено договір поставки №7909-ЦД-УМТС-Т, згідно п.1.1 якого в порядку та на умовах, передбачених цим договором, постачальник зобов`язався поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (далі - Продукція), в асортименті, кількості, у строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в даному договорі та специфікаціях, які є невід`ємними частинами до даного договору.

Згідно з п.1.2. договору, покупець зобов`язується прийняти та сплати продукцію, що постачається в його власність у відповідності з умовами наданого договору.

Пунктом 4.1. договору визначено, що поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, узгоджені сторонами у специфікаціях до даного договору.

Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної за своїми якісними показниками, яка супроводжується одним документом про якість та/або одним товаросупровідним документом.

Відповідно до п.4.2. договору, умови поставки продукції - DDP, згідно «Інкотермс-2010», з урахуванням умов та застережень, що містяться в даному договорі та/або відповідних специфікаціях до договору. Узгоджене місце призначення поставки вказується сторонами у відповідних специфікаціях до договору. Постачальник несе всі видатки, пов`язані з поставкою продукції, до моменту її поставки в узгоджене місце призначення поставки. У випадках, коли сторонами у специфікаціях обумовлюються інші умови поставки, взаємовідносини сторін будуть регулюватися положеннями, узгодженими сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

Згідно п.4.3. договору, постачальник зобов`язаний надати покупцю наступні документи: рахунок, податкову накладну, видаткову накладну, відповідні товаросупровідні документи (залізничну/товарно-транспортну накладну/експрес-накладну служби доставки); сертифікат якості заводу-виробника та/або паспорт; сертифікат відповідності (у випадку, якщо продукція підлягає обов`язковій сертифікації). Документи (окрім податкових накладних), постачальник зобов`язується надати покупцю разом з продукцією, що постачається).

Датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, що надаються постачальником. (п.4.7. договору).

Пунктом 5.1. договору визначено, що загальна сума договору визначається загальною сумою усіх специфікацій, які є невід`ємною частиною договору. У випадку відхилення кількості фактично поставленої продукції від узгодженої до поставки кількості, загальна вартість договору, змінюється пропорційно кількості фактично поставленої продукції з розрахунку її ціни, вказаної у відповідних специфікаціях до договору. Толеранс (відхилення по кількості) поставки продукції складає 10%, якщо інше не обумовлено сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

У будь-якому разі, загальна орієнтовна сума договору не повинна перевищувати 5 000 000,00грн. без НДС на дату укладання договору. Сума договору може бути збільшена шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди після отримання дозволу уповноваженого на те органу управління покупця.

Згідно з п.5.2. договору, ціни на продукцію, що постачається постачальником встановлюються сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

З метою контролю виконання договірних зобов`язань по даному договору, а саме: правильного оформлення первинних та платіжних документів, сторони зобов`язуються вказувати в них номер та дату даного договору. При надходженні грошових коштів на поточний рахунок постачальника від покупця, сторони обумовлюють, що в будь-якому разі вони надходять в рахунок оплати продукції, що постачається постачальником (п.5.3. договору).

За умовами п.5.4. договору, розрахунки за продукцію, що постачається постачальником по даному договору, здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 90 календарного дня від дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 даного договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Відповідно до п.6.8. договору, у випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець, на письмову вимогу постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки оплати від вартості своєчасно несплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості своєчасно несплаченої продукції.

Згідно з п.6.14. договору, якщо останній день строку для оплати, встановлений даним договором, припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення такого строку є перший за ним робочий день.

Згідно п.2 додаткової угоди №1 від 02.10.19р. строк дії договору до 31.12.2020р.

Договір та додаткова угода до нього підписані представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

Доказів розірвання договору або визнання його недійсним, сторонами не надано, отже він є обов`язковим для сторін.

13.06.19р. сторонами підписано специфікацію до договору поставки №7909-ЦД-УМТС-Т від 20.03.19р., відповідно до якої постачальник зобов`язався поставити покупцю продукцію на суму 16125,00грн. з ПДВ. Строк поставки - 10.07.19р.

Умови поставки, місце призначення поставки: DDP (Інкотермс-2010): Донецька обл., м.Добропілля, вул. Київська, 1 (п.2 специфікації).

Розрахунки за продукцію, що постачається по даній специфікації, здійснюються в порядку та строки, передбачені договором (п.5 специфікації).

За твердженнями позивача, за видатковою накладною №7893 від 19.07.19р. на суму 5400,00грн. та товарно-транспортною накладної №7893 від 19.07.19р., а також видатковою накладною №9035 від 14.08.19р. на суму 10725,00грн. та товарно-транспортною накладною №9035 від 14.08.19р. відповідачу було поставлено товар на загальну суму 16125,00грн.

Видаткові та товарно-транспортні накладні підписані представниками позивача та відповідача. Підпис представника відповідача (отримувача) засвідчений штампом ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ». Видаткові накладні містять посилання на відповідний договір поставки №7909-ЦД-УМТС-Т від 20.03.19р. В свою чергу товарно-транспортні накладні містять посилання на видаткові накладні.

В підтвердження повноважень особи, яка прийняла товар з боку покупця (відповідача), позивачем надано копію довіреності №266 від 15.07.19р., видану на ім`я Пернатій Т.С. на отримання від ТОВ «Слобожанський миловар» цінностей за договором №7909-ЦД-УМТС-Т від 20.03.19р.

У зв`язку із несплатою відповідачем вартості отриманого товару, позивач звернувся до відповідача з вимогою №29/11-02 від 29.11.19р. про погашення заборгованості за поставлений товар в сумі 16125,00грн. Проте, жодних відповідей від відповідача позивач не отримав, та вимога про погашення заборгованості залишена без задоволення.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань з оплати поставленого товару за договором поставки №7909-ЦД-УМТС-Т від 20.03.19р. та наявністю непогашеної заборгованості за вказаним договором, позивач звернувся з позовом у цій справі про стягнення з ПАТ "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" заборгованості в розмірі 16125,00грн.

Крім того, позивачем на підставі ст.625 ЦК України нараховані та пред`явлені до стягнення 3% річних в сумі 71,95грн. та інфляційні втрати в сумі 10,72грн., а також на підставі п.6.8. договору нарахована та пред`явлена до стягнення пеня в сумі 723,52грн.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного:

Внаслідок укладення договору поставки №7909-ЦД-УМТС-Т від 20.03.19р. між сторонами згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Разом з тим, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено положеннями ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Згідно матеріалів справи, видаткові накладні містять такі обов`язкові реквізити як дату їх складання; назву підприємства, від імені якого складено документи і якому здійснюється поставка за цими накладними; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особисті підписи в графі "відвантажив" та "отримав", які засвідчені відтиском печатки постачальника та штампу покупця.

При цьому, відсутність у видаткових накладних назви посади особи і прізвища особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності її підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском штампу чи печатки самої юридичної особи, не може свідчить про те, що така особа є неуповноваженою чи що така видаткова накладна є неналежним доказом у справі. Відтиск штампу на видаткових накладних є свідченням участі ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ», як юридичної особи, у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Відсутність реквізитів довіреності (на підставі якої діяли уповноважені особи відповідача при прийнятті товару) в накладних також не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки, їх відсутність за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, викладеною у постановах від 20.12.18р. у справі №910/19702/17, від 03.02.20р. у справі №909/1073/17.

Таким чином, враховуючи наявність відбитку штампу відповідача на первинних документах, а також те, що саме відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки та штампу, зокрема, при нанесенні відбитків на видаткових накладних; те, що відповідачем не доведено фактів протиправності використання свого штампу чи доказів його втрати, так само як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням штампу, у суду відсутні підстави вважати, що штамп відповідача використовувалася проти його волі.

Видаткові накладні підписані представниками сторін без заперечень та зауважень, зокрема, щодо кількості, якості товару та відсутності товаросупровідних документів, передбачених умовами п.4.3. договору, який визначає, що перелік таких документів надається продавцем виключно під час поставки товару.

Отже, видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, приймаються судом як належні докази на підтвердження факту поставки товару позивачем та відповідно його отримання відповідачем по договору поставки №7909-ЦД-УМТС-Т від 20.03.19р. на суму 16125,00грн.

При цьому, судом встановлено, що для отримання товару уповноваженою особою відповідача надавалася довіреність №266 від 24.07.19р. зі строком дії до 24.07.19р. Обсяг товару, який мав бути отриманий за довіреністю складає 200 г 60шт/ящ. Цей обсяг повноважень охоплює поставку за накладною №7893 від 19.07.19р. з обсягом поставки 200 г 60 шт/ящ на суму 5400,00грн.

Вказана довіреність підписана керівником та головним бухгалтером Товариства відповідача і особою, уповноваженою на отримання продукції та скріплена печаткою Товариства.

Жодних доказів того, що особи які приймали продукцію з боку відповідача за видатковими накладними не мали повноважень на вчинення таких дій, суду не надано.

Наряд чи довіреність на отримання ТМЦ по видатковій накладній №9035 від 14.08.19р. на ім`я представника відповідача до позовної заяви не додано, проте відсутність наряду/довіреності за наявності інших первинних документів, котрі підтверджують факт здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Аналогічні висновки містяться в постанові Вищого господарського суду України від 11.06.15р. у справі №903/679/14.

Також, судом приймається до уваги, що відповідачем факт отримання товару по вказаним видатковим накладним не оспорюються, а відтак спір між сторонами щодо отримання товару відсутній.

В свою чергу судом не встановлено, що первинні документи (довіреність на отримання цінностей, видаткові та товарно-транспортні накладні) складені не у спірних правовідносинах (договір №7909-ЦД-УМТС-Т від 20.03.19р.).

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження факту неотримання товару або спростування заявленого боргу.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт здійснення господарської операції по видатковим накладним №7893 від 19.07.19р., №9035 від 14.08.19р. та товарно-транспортними накладними №7893 від 19.07.19р. та №9035 від 14.08.19р.

З огляду на викладене, враховуючи порядок розрахунків, визначений п.5.4. договору, відповідач мав сплатити вартість товару, отриманого від позивача згідно видаткової накладної №7893 від 19.07.19р. - 24.10.19р. (включно) та отриманого згідно видаткової накладної №9035 від 14.08.19р. - 19.11.19р. (включно).

Враховуючи відсутність доказів оплати товару у визначений п.5.4. договору строк, факт порушення відповідачем свого зобов`язання зі сплати вартості отриманого товару є підтвердженим, а тому у позивача виникло право вимагати стягнення з відповідача простроченого грошового зобов`язання.

Разом з тим, під час розгляду справи судом встановлено, що заборгованість в сумі 5400,00грн. була сплачена відповідачем 30.01.20р. після звернення позивача до суду з позовною заявою, що підтверджується наданою суду та наявною в матеріалах справи копією виписки АТ «Прокредит Банк» по рахунку ТОВ «Слобожанський миловар».

Банківська виписка містить відомості про те, яка саме господарська операція оплачується платником. Згідно призначення платежу сплачені ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» кошти в загальній сумі 5400,00грн. були перераховані як оплата по договору №7909-ЦД-УМТС-Т від 20.03.19р.

Відповідно до довідки позивача від 11.03.20р. сплачені відповідачем 30.01.20р. грошові кошти в сумі 5400,00грн. є оплатою вартості поставленого товару по видатковій накладній №7893 від 19.07.19р.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, зокрема, у разі якщо відсутній предмет спору. Суд зазначає, що закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, сплативши заборгованість у вказаній сумі після звернення позивача з позовом, відповідач припинив відповідне грошове зобов`язання, у зв`язку з чим провадження у частині позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі 5400,00грн. підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України за відсутністю предмету спору.

Сплату заборгованості в сумі 10725,00грн. боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, контррозрахунку заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

За вказаних обставин, враховуючи що позивач поставив, а відповідач прийняв товар за видатковою накладною №9035 від 14.08.19р. та товарно-транспортною накладною №9035 від 14.08.19р., які були підписані без будь-яких зауважень з боку відповідача, однак такий товар останній не оплатив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі 10725,00грн, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 10725,00грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно наданого розрахунку позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення 3% річних в загальному розмірі 71,95грн. Вказані нарахування здійснено позивачем окремо на суму заборгованості по кожній видатковій накладній.

Водночас, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних за порушення строків виконання зобов`язання з оплати товару, судом встановлено, що стягненню підлягають 3% річних в сумі 27,07грн., розрахованої за період прострочення оплати товару по видатковій накладній №7893 від 19.07.19р., та в сумі 30,85грн., розрахованої за період прострочення оплати товару по видатковій накладній №9035 від 14.08.19р.,

Відповідно до ч.2 ст.251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з ч.2 ст.252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч.1 ст.255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Правовий аналіз вказаних норм законодавства свідчать про те, що 3% річних можуть бути нараховані лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за закінченням якого у позивача виникає право на стягнення 3% річних.

У той же час із наданого позивачем розрахунку 3% річних встановлено, що такий розрахунок було здійснено з урахуванням дня, в який відбулася поставка товару, що суперечить нормам чинного законодавства.

При цьому, згідно вихідних даних, наведених у таблиці розрахунку 3% річних позивачем невірно визначені суми боргу на які здійснюються такі нарахування. Так, при розрахунку 3% річних позивач зазначає період 18.11.19р.-24.12.19р., за який нараховуються 3% річних на заборгованість 5400,00грн., тоді як цей період, взятий позивачем при розрахунку, фактично відповідає періоду прострочення заборгованості в сумі 10725,00грн. А період 23.10.19р.-24.12.19р., взятий позивачем при розрахунку 3% річних на заборгованість 10725,00грн. фактично відповідає періоду прострочення заборгованості в сумі 5400,00грн.

3% відсотки річних розраховані судом наступним чином:

1) по видатковій накладній №7893 від 19.07.19р., граничний строк оплати за якою 24.10.19р., прострочка виникла з 25.10.19р., враховуючи, що погашення боргу за вказаною видатковою накладною станом на 24.12.19р. (дата закінчення періоду нарахувань, визначена позивачем) не здійснювалася,

- за період з 25.10.19р. по 24.12.19р. на суму боргу 5400,00грн. 3% річних складають 27,07грн.;

2) по видатковій накладній №9035 від 14.08.19р., граничний строк оплати за якою 19.11.19р., прострочка виникла з 20.11.19р., враховуючи, що погашення боргу за вказаною видатковою накладною не здійснювалася,

- за період з 20.11.19р. по 24.12.19р. на суму боргу 10725,00грн. 3% річних складають 30,85грн.

Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 57,92грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. у справу №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

За приписами ч.2 п.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума боргу яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. При цьому, якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена ч.2 ст.625 ЦК України стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.19р. у справі №910/5625/18, від 13.02.19р. у справі №924/312/18, від 22.01.19р. у справі №905/305/18, від 30.01.19р. у справі №922/175/18.

Згідно наданого розрахунку інфляційних втрат позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 10,72грн. Вказані нарахування здійснено позивачем за період 23.10.19р.-24.12.19р. на суму боргу в розмірі 10725,00грн., про що свідчать наведені у таблиці розрахунку дані.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань за період 23.10.19р.-24.12.19р., судом встановлено, що період нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості 10725,00грн. не відповідає фактичному періоду виникнення заборгованості; оскільки заборгованість у вказаній сумі, яка обліковується за видатковою накладною №9035 від 14.08.19р., виникла з 20.11.19р. При цьому, під час проведення розрахунку інфляції позивачем не були враховані вищенаведені вимоги.

Суд зазначає, що оскільки заборгованість в сумі 10725,00грн. виникла 20.11.19р., враховуючи, що періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, початком періоду, за який розраховується інфляція на суму боргу 10725,00грн. є грудень.

Провівши розрахунок інфляційних втрат за грудень 2019 року судом встановлено, що інфляційні витрати за вказаний період прострочення задоволенню не підлягають, оскільки за цей період нарахування інфляційних втрат преволюють дефляційні процеси.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Водночас, порушення зобов`язано є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За вимогами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).

У відповідності до норм ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з п.6.8. договору, у випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець, на письмову вимогу постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки оплати від вартості своєчасно несплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості своєчасно несплаченої продукції.

На підставі вказаного пункту договору позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені в загальному розмірі 723,53грн. Розрахунок пені проведений позивачем на суму заборгованості по кожній накладній окремо.

Проте, перевіривши розрахунок пені, судом встановлено, що періоди нарахування пені на суму заборгованості 10725,00грн. та 5400,00грн. не відповідають фактичних періодам виникнення заборгованості у вказаних сумах, а тому наданий розрахунок є арифметично не вірним. У той же час із наданого розрахунку пені вбачається, що її розрахунок було здійснено з урахуванням дня, в який відбулася поставка товару, що суперечить нормам чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №927/1091/17.

Здійснивши перерахунок пені відповідно до умов договору, судом встановлено, що загальний розмір пені за період з 25.10.19р. по 24.12.19р. складає 577,37грн., що не більше 5% від вартості своєчасно несплаченої продукції.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 577,37грн.

Пеня розрахована судом наступним чином:

1) по видатковій накладній №7893 від 19.07.19р., строк оплати за якою настав 24.10.19р., прострочка виникла з 25.10.19р., враховуючи, що погашення боргу за вказаною видатковою накладною станом на 24.12.19р. (дата закінчення періоду таких нарахувань, визначена позивачем) не здійснювалась,

- за період з 25.10.19р. по 24.12.19р. на суму боргу 5400,00грн. розмір пені складає 272,66грн.;

2) по видатковій накладній №9035 від 14.08.19р., строк оплати за якою настав 19.11.19р., прострочка виникла з 20.11.19р., враховуючи, що погашення боргу за вказаною видатковою накладною не здійснювалась,

- за період з 20.11.19р. по 24.12.19р. на суму боргу 10725,00грн. розмір пені складає 304,71грн.

Розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені було здійснено за допомогою програмного забезпечення "Ліга Закон".

Відповідно до ст.13Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 123, 129, 236-238, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар", с.Подвірки, Дергачівський район, Харківська область до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ", м.Добропілля, Донецька область про стягнення 16931,19грн., з яких: 16125,00грн. - основний борг; 723,52грн. - пеня; 71,95грн. - 3% річних; 10,72грн. - інфляційні втрати, задовольнити частково.

Закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 5400,00грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (85000, Донецька область, м.Добропілля, вул.Київська, буд.1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар" (62371, Харківська область, Дергачівський район, с.Подвірки, вул.Сумський шлях, буд.53, ) основний борг в сумі 10725,00грн., 3% річних в сумі 57,92грн., пеню в сумі 577,37грн., судовий збір в сумі 1901,61грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області.

Рішення складено та підписано 17.03.20р.

Суддя М.О. Лейба