ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2020 року м.Дніпро Справа № 904/5441/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Мороза В.Ф. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Коваль Л.А.

розглянувши апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2019

у справі №904/5441/19

за позовом Дніпровської міської ради, м. Дніпро

до відповдіача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Норд Мед", м. Дніпро

відповідача-2: Дніпропетровської обласної ради, м. Дніпро

про визнання договору оренди недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Норд Мед" та Дніпропетровської обласної ради, в якому просить:

- визнати недійсним договір оренди нерухомого майна від 21.03.2019 № 430-15/VII-2/72 укладений між Дніпропетровською обласною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Норд Мед", який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Любимовою Іриною Юріївною та зареєстрований у реєстрі за №1751;

- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 30838606, яким зареєстровано право користування (оренди) вбудованих нежитлових приміщень загальною площею 55,73 кв.м, що розташовані на першому поверсі нежитлової будівлі терапевтичного корпусу (літера Д-5) за адресою: м. Дніпро, вул. Батумська, 13 (далі - об`єкт оренди).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2019 у справі №904/5441/19 було передано за територіальною підсудністю на розгляд Господарському суду міста Києва (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-В) матеріали справи № 904/5441/19 за позовом Дніпровської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Норд Мед та Дніпропетровської обласної ради про визнання договору оренди недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Не погодившись із зазначеною ухвалою Дніпровською міською радою подано апеляційну скаргу, згідно якої апелянт просить скасувати дану ухвалу та направити справу для розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області. В обґрунтування поданої скарги посилається на п.3 ст. 30 ГПК України, згідно якого спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Предметом спору у даній справі є нерухоме майно, яке належить територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради на праві комунальної власності, яке було незаконно передано Дніпровською обласною радою в оренду ТОВ «Норд Мед», тобто вказана обставина є самостійною підставою для розгляду вказаної справи господарським судом Дніпропетровської області у відповідності до ч. 3 ст. 30 ГПК України.

Частиною 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 271 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана на ухвалу про передачу справи на розгляд іншого суду, оскарження якої передбачено пунктом 8 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України, перегляд оскаржуваної ухвали суду першої інстанції підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Норд Мед" та Дніпропетровської обласної ради, в якому просить:

- визнати недійсним договір оренди нерухомого майна від 21.03.2019 № 430-15/VII-2/72 укладений між Дніпропетровською обласною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Норд Мед", який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Любимовою Іриною Юріївною та зареєстрований у реєстрі за №1751;

- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 30838606, яким зареєстровано право користування (оренди) вбудованих нежитлових приміщень загальною площею 55,73 кв.м, що розташовані на першому поверсі нежитлової будівлі терапевтичного корпусу (літера Д-5) за адресою: м. Дніпро, вул. Батумська, 13 (далі - об`єкт оренди).

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається відсутність повноважень у Дніпропетровської обласної ради на передачу в оренду спірного об`єкта, який на той час відповідно до рішення Дніпровської міської ради № 39/40 від 23.01.2019 та рішення Дніпровської обласної ради № 461-16/VII від 22.02.2019 знаходився у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2019 було передано матеріали справи № 904/5441/19 за позовом Дніпровської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Норд Мед та Дніпропетровської обласної ради про визнання договору оренди недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за територіальною підсудністю на розгляд Господарському суду міста Києва.

В обґрунтування поданої ухвали місцевий суд послався на ч.5 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає виключну підсудність, зокрема, у разі, якщо відповідачем у справі є обласні, Київська та Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, розглядаються місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ. З урахуванням того, що відповідачем 2 у справі є Дніпропетровська обласна рада судом було ухвалено передати матеріали справи №904/5441/19 за виключною підсудністю на розгляд Господарському суду міста Києва.

За змістом частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частинами першою та другою статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Право особи на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду, в тому числі додержання правил юрисдикції у господарських судах.

Положеннями Господарського процесуального кодексу України визначено такі види юрисдикції (підсудності): предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів (статті 20-23 ГПК України), інстанційна юрисдикція (статті 24-26 ГПК України) та територіальна юрисдикція (підсудність) (статті 27-31 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Статтею 30 Господарського процесуального кодексу України встановлено правила виключної підсудності справ.

Так, частиною 3 ст. 30 ГПК України передбачено, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Разом з тим, частиною 5 ст. 30 ГПК України передбачено, що спори, у яких відповідачем є Кабінет Міністрів України, міністерство чи інший центральний орган виконавчої влади, Національний банк України, Рахункова палата, Верховна Рада Автономної Республіки Крим або Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, а також справи, матеріали яких містять державну таємницю, розглядаються місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ, незалежно від наявності інших визначених цією статтею підстав для виключної підсудності такого спору іншому господарському суду.

Отже, якщо відповідачем у справі є орган, зазначений у частині 5 статті 30 ГПК України, зокрема, обласна рада, то така справа у будь-якому разі підлягає розгляду місцевим господарським судом юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

У розумінні наведених норм процесуального права виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що певні категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. Виключна підсудність за змістом частини 5 статті 30 ГПК України визначає суд, яким має бути розглянуто справу. Правило про виключну підсудність застосовується судом у будь-якому випадку за наявності визначених законом умов, не залежить від волі сторін, а також наявності чи відсутності обґрунтувань учасників справи щодо її застосування (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №905/1566/17, від 16.08.2019 у справі №916/142/19).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору в даній справі є вимоги Дніпровської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Норд Мед» та до Дніпропетровської обласної ради про визнання договору оренди, укладеного між відповідачами, недійсним.

З урахуванням викладеного, та враховуючи, що відповідачем у справі, у тому числі, є Дніпропетровська обласна рада, господарський суд дійшов правильного висновку, що справа №904/5441/19 є підсудною Господарському суду міста Києва.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Частиною 3 статті 31 ГПК України визначено, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ГПК України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно із статтею 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку судом, яким процесуальним законом надано право розглядати спір за певним суб`єктним складом.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були правомірно застосовані положення частини п`ятої статті 30 ГПК України та вирішено передати справу №904/5441/19 за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду міста Києва.

Заперечення апелянта спростовуються наведеним, оскільки у разі наявності підстав для застосування як частини третьої ст. 30 ГПК України, так і частини п`ятої ст. 30 ГПК України, спір підлягає розгляду місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2019 у справі №904/5441/19 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2019 у справі №904/5441/19 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Дніпровську міську раду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф.Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя Ю.Б.Парусніков