ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод будівельних матеріалів АСТОР", м.Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМК-Харків", м.Харків
про стягнення 71275,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський завод будівельних матеріалів АСТОР" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМК-Харків" про стягнення 71275,90 грн., з яких 47875,00 грн. боргу, 23400,90 грн. пені за договором поставки №26/06/2019-1 від 26.06.2019 року, а також 1921,00 грн. судового збору.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.01.2020 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/3/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановивши учасникам справи строки для надання заяв по суті справи.

24.02.2020 року копія вищезазначеної ухвали суду повернулась до суду з адреси відповідача без вручення, з відміткою пошти "за заявою відправника".

Згідно зі ст.93 Цивільного кодексу України місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження ТОВ "АМК-Харків" є: 61177, м. Харків, вул. Таборова, б.71/1, кв.6.

Суд зазначає, що ухвала суду у справі №922/3/20 була направлена відповідачу на юридичну адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що є належним повідомленням відповідача.

Згідно з п.5 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, у даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України Про доступ до судових рішень).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідач своїми процесуальними правами не скористався, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не подав, відзив на позов не надав.

При цьому, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

26.06.2019 року між ТОВ ХЗБМ АСТОР (позивач) та ТОВ АМК-Харків (відповідач) було укладено договір поставки №26/06/2019-1 на постачання щебеню (далі - Договір). Строк дії договору було встановлено до 31.12.2019 року.

Відповідно до п.4.2 Договору умови поставки конкретної партії Продукції визначаються у специфікації на таку партію Продукції.

Відповідно до п.4.3 Договору замовлення продукції здійснюється Покупцем шляхом узго дження графіку навантаження продукції на наступний календарний місяць до 25-го числа поточного місяця.

Згідно з п.6.1. Договору оплата продукції, що поставляється за Договором, проводиться По купцем на умовах вказаних у Специфікаціях, па підставі рахунка-фактури.

Відповідно до підписаної сторонами Специфікації №1, умови оплати: попередня оплата у ро змірі 50% від суми цієї Специфікації сплачується до 04.07.2019 року, 50% від суми Специфікації оплачується протягом 3-х робочих днів після отримання Товару. Сума специфікації становить 155750,00 грн.

Відповідно до погодженого сторонами графіку навантаження щебеню, Відповідач зо бов`язався відвантажувати Позивачеві по 5 вагонів щебеню фракції 5-20 мм 08, 15, 22, 29 липня 2019 року (щопонеділка).

05.07.2019 року Відповідачем було надано Позивачуі рахунок на оплату №93 від 05.07.2019 року та в той же день ТОВ ХЗБМ АСТОР здійснило попередню оплату на розрахунковий рахунок ТОВ АМК-Харків у розмірі 77875,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №7412 від 05.07.2019 року.

Жодної поставки товару Відповідач так і не здійснив, ні в установлений строк, ні пізніше.

Платіжним дорученням №1063 від 26.07.2019 року Відповідач повернув позивачу 20000,00 грн.

Платіжним дорученням №741 від 23.08.2019 року Відповідач повернув 5000,00грн.

Платіжним дорученням №1075 від 20.09.2019 року Відповідач повернув 5000,00грн.

Всього із сплаченої позивачем суми в розмірі 77875,00 грн. Відповідач повернув Позивачу 30000,00 грн., та таким чином його забор гованість станом на цей час складає 47875,00 грн.

19.07.2019 року Відповідачу було вручено претензію щодо повернення Позивачу попередньої оплати (розписалась в отриманні бухгалтер).

Станом на цей час продукцію Відповідачем поставлено так і не було. Кошти, сплачені Позивачем в якості передоплати також не повернуті у розмірі 47875,00 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У ч.1 ст.174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) закріплено, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Згідно із положеннями ст.ст.627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.509 ЦК України, ст.173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав та перерахував на рахунок постачальника попередню оплату, що підтверджується відповідним платіжним дорученням, проте відповідач товар не поставив, попередню оплату повністю не повернув.

Таким чином, позовні вимоги щодо повернення 47875,00 грн. попередньої оплати за непоставлений товар обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 23400,90 грн. пені, суд встановив наступне.

Згідно з ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п.8.3. Договору у разі порушення термінів поставки Товару Постачальник виплачує Покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день прострочення поставки та/або недопоставки.

Вартість товару відповідно до Специфікації №1 до Договору складає 155750,00грн.

Позивачем нараховано 23400,90 грн. пені за період з 08.07.2019 року по 23.12.2019 року.

Перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню пені суд зазначає, що позивачем зайво нараховано пеню за один день - 08.07.2019 року, з огляду на наступне.

За загальним правилом перебіг строку порушення зобов`язання починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане.

Відповідно до ч.1 ст.255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Відповідно до погодженого сторонами графіку до Договору поставка першої партії товару повинна була відбутися 08.07.2019 року, отже, прострочення відповідачем зобов`язання за договором розпочалося з 09.07.2019 року, та саме з цієї дати повинно нараховувати пеню.

Таким чином, здійснивши перерахування пені, суд вважає обґрунтованою та належною до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 23251,55 грн., за період з 09.07.2019 року (початок порушення зобов`язання) до 23.12.2019 року (подання позову до суду).

В частині стягнення 149,35 грн. пені суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком.

Відповідно до п.п.3,5,6 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається: висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 78 ГПК України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами статті 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, та підлягають частковому задоволенню.

В частині стягнення 149,35 грн. пені суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, з вини якого виник спір, пропорційно задоволеним вимогам.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 129, 236, 238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМК-Харків" (адреса: 61177, м.Харків, вул.Таборова, 71/1, кв.6; ; п/р № НОМЕР_1 в ПАТ КБ "Альфа-банк", м.Харків, МФО 300346, ІПН №37) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод будівельних матеріалів АСТОР" (адреса: 61106, м.Харків, вул.Індустріальна,3; ; р/р UA НОМЕР_2 ) 47875,00 грн. боргу, 23251,55 грн. пені, 1916,97 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "13" березня 2020 р.

Суддя К.В. Аріт