РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2020Справа № 910/16045/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Філон І.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс»

про стягнення 1 160 271, 82 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс»

до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання недійсним пункту договору

Представники:

від позивача (за первісним позовом): Мельниченко К.О.;

від відповідача (за первісним позовом): Глазовий О.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» про стягнення заборгованості у розмірі 1 160 271, 82 грн., з яких 843 100, 98 грн. - основний борг, 153 444, 38 грн. - пеня та 163 726, 46 грн. - інфляційний втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 191 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 26.12.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2019 позовну заяву Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - залишено без руху. Встановлено Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) строк протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви, а саме надати суду детальний обґрунтований розрахунок заявлених до стягнення сум пені та інфляційних за прострочення сплати пайового внеску із зазначенням дати виникнення заборгованості за відповідним платежем та періоду нарахування пені та інфляційних.

25.11.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду від Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.12.2019

06.12.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним п. 4.1.2. договору № 191 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 26.12.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» залишено без руху. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» строк протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення зустрічної позовної заяви без руху для усунення недоліків зустрічної позовної заяви, а саме надати суду: докази сплати судового збору у розмірі 1 921, 00 грн. - оригіналу платіжного доручення про перерахування судового збору; конкретизувати зміст позовної заяви вказавши в чому саме полягає невідповідність п. 4.1.2. договору № 191 від 26.12.2014 нормам законодавства, шляхом подання письмових обгрунтованих пояснень.

У судовому засіданні 19.12.2019 суд на місці ухвалив продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та відклав розгляд справи на 06.02.2020.

23.12.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» надійшла заява про усунення недоліків зустрічної позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» до спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним пункту договору об`єднано в одне провадження з первісним позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» про стягнення 1160271, 82 грн. у справі №910/16045/19.

13.01.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначає, що сторони підписавши договір № 191 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 26.12.2014 дійшли згоди щодо розміру та порядку нарахування штрафних санкцій, а тому вважає безпідставним посилання Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» на порушення відповідачем (за зустрічним позовом) приписів ст. 231 Господарського кодексу України.

05.02.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача (за первісним позовом) подав клопотання, в якому просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв`язку з участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» в іншому судовому засіданні, призначеному в Окружному адміністративному суді міста Києва.

У судовому засіданні 06.02.2020, розглянувши клопотання відповідача (за первісним позовом) про відкладення розгляду справи, суд відзначив що юридична особа не обмежена колом осіб, які можуть представляти її інтереси в суді, а зазначені в клопотанні обставини не є підставою для його задоволення, тому суд відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/16045/19 призначено на 05.03.2020.

У судовому засіданні 05.03.2020 оголошено перерву до 12.03.2020.

У цьому судовому засіданні представник позивача (за первісним позовом) підтримав заявлені первісні позовні вимоги та заперечив проти задоволення зустрічних позовних вимог.

Представник відповідача (за зустрічним позовом) заперечив проти задоволення первісних позовних вимог та підтримав заявлені зустрічні позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.12.2013 між Київською міською радою (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» (далі - орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, умовами якого передбачено, що орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 23.10.2013 № 364/9852, за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди або земельна ділянка).

Земельна ділянка, яка є об`єктом оренди, належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Відповідно до п. 2.1. договору, об`єктом оренди відповідно до цього договору є земельна ділянка з наступними характеристикам:

- місце розташування - вул. Кіквідзе, 17 у Печерському районі м. Києва;

- розмір - 1,8262 га;

- цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціально-побутового, торгово призначення та паркінгу;

- кадастровий номер - :82:138:0044.

Відповідно до п. 3.1. договору, його укладено на 10 (десять) років.

На виконання умов договору оренди земельної ділянки від 17.12.2013, Київською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» (орендар) складено та підписано акт приймання-ередачі земельної ділянки від 17.12.2013, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у своє володіння і користування земельну ділянку:

- місце розташування - вул. Кіквідзе, 17 у Печерському районі м. Києва;

- розмір - 1,8262 га;

- цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціально-побутового, торгово призначення та паркінгу;

- кадастровий номер - :82:138:0044.

З матеріалів справи вбачається, що 26.12.2014 між Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент економіки та інвестицій) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» (далі - забудовник) укладено договір № 191 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, предметом якого є сплата забудовником пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва (далі - пайовий внесок) у зв`язку з будівництвом житлово-офісного комплексу з об`єктами соціально-побутового, торговельного призначення та паркінгу на вул. Кіквідзе, 17 у Печерському районі м. Києва, а саме:

1 п.к. І черга: житлові секції № 1 та № 2 (загальна площа квартир - 6372, 87 кв.м.) з вбудованими нежитловими приміщеннями загальною площею 643, 42 кв.м. (в т.ч. інтернет-кафе - 300, 21 кв.м., магазин продовольчих товарів - 147,67 кв.м., приймальний пункт хімчистки - 93,79 кв.м., аптека - 101,75 кв.м.) з гостьовою автостоянкою на 15 машиномісць загальною площею 187,50 кв.м., та автостоянкою для інвалідів на 1 машиномісце загальною площею 17,50 кв.м., трансформаторної підстанції загальною площею 61, 20 кв.м. та котельні площею 111, 70 кв.м.;

2 п.к. І черга: житлові секції № 3, № 4 та № 5 (загальна площа квартир - 8200,68 кв.м.) з гостьовою автостоянкою на 25 машиномісць загальною площею 312,50 та автостоянкою для інвалідів на 1 машиномісце загальною площею 17,50 кв.м..

Відповідно до п. 1.3. договору, розмір пайового внеску згідно з розрахунками 1.1, 1.2.1, 1.2.2., 1.2.3., , 1.2.4., 1.3, 2.1. та 2.2. від 26.12.2014 становить 5356,12 тис. грн., в т.ч. за 1 п.к. І черги - 2548,48 тис. грн, за 2 п.к. І черги - 2807, 64 тис. грн. та підлягає уточненню після надання фактичних даних технічної інвентаризації та техніко-економічних показників об`єктів, визначеного в п. 1.1. цього договору. Дані розрахунки є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно п. 2.1. договору, забудовник зобов`язаний перерахувати пайовий внесок у сумі 5356,12 тис. грн (без ПДВ), в т. ч. за 1 п.к. І черги - 2548, 48 тис. грн, за 2 п.к. І черги - 2807, 64 тис. грн на умовах, визначених у цьому договорі.

Департамент економіки та інвестицій за умови належного виконання забудовником своїх обов`язків, що випливають з цього договору та дотримання під час розробки проектно-кошторисної документації та виконання будівельних робіт вимог чинного законодавства, зобов`язане в порядку, визначеному цим договором, видати забудовнику довідку про сплату пайової участі (п. 2.3. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що забудовник сплачує пайовий внесок у сумі, вказаній у п. 2.1. цього договору, за наступним графіком:

- за І пусковий комплекс у сумі 2548,48 тис. грн (без ПДВ) з січня 2015 року по вересень 2016 року включно щомісячно рівними частинами, але не пізніше 28-го числа кожного місяця та до введення в експлуатацію об`єкта будівництва;

- за ІІ пусковий комплекс у сумі 2807, 64 тис. грн (без ПДВ) з січня 2015 року по вересень 2017 року включно щомісячно рівними частинами, але не пізніше 28-го числа кожного місяця та до введення в експлуатацію об`єкта будівництва на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету за реквізитами, наведеними у п. 3.1. договору.

За умовами п. 3.3. договору, не пізніше ніж за три дні до сплати відповідної (щомісячної) частки пайового внеску забудовник повинен звернутися до Департаменту економіки та інвестицій про розрахунок суми пайового внеску, що підлягає сплаті за цим договором з урахуванням індексу інфляції від дати розрахунку суми пайового внеску, визначеного в п. 2.1. цього договору.

Після визначення додаткової суми пайового внеску, що підлягає сплаті у зв`язку із збільшенням загальної площі чи в інших випадках, передбачених у п. 3.4. цього договору, забудовник укладає із Департаментом економіки та інвестицій додаткову угоду до цього договору, на підставі якої сплачує відповідні додатково визначені кошти (п. 3.5. договору).

Відповідно до п. 3.6. договору, після сплати повної суми пайового внеску, визначеної з урахуванням п. 2.1. та п. 3.5. та уточнення розміру пайового внеску після надання забудовником фактичних обмірів збудованих площ та техніко-економічних показників (в т.ч., але не виключно, фактичного функціонального призначення вбудовано-прибудованих приміщень) об`єкту, визначеного в п. 1.1. цього договору, забудовнику видається довідка про сплату пайової участі за об`єкт або його відповідну частину в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 3.9. договору, оплата здійснюється забудовником на підставі розрахунку, який видається Департаментом економіки та інвестицій, за його письмовим зверненням, яке надходить до Департаменту економіки та інвестицій не пізніше ніж за 3 дні до здійснення платежу.

У відповідності до п. 3.10 договору, сума платежу на момент здійснення оплати коригується на індекс інфляції від дати розрахунку суми пайового внеску, визначеного в п. 2.1. цього договору і до моменту його фактичного виконання.

Підпунктом 4.1.2 пункту 4.1 договору передбачено, що забудовник сплачує пеню у розмірі 0,1 відсотка від заборгованості пайового внеску, зазначеного у п. 2.1 договору за кожен день прострочення. Пеня, що передбачена даним пунктом договору, нараховується протягом усього строку прострочення без будь-яких обмежень строків нарахування.

15.12.2016 між Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент економіки та інвестицій) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» (далі - забудовник) укладено додаткову угоду № 1 до договору пайової участі № 191 від 26.12.2014, якою встановлено, що зобов`язання забудовника по сплаті пайової участі згідно умов договору від 26.12.2014 № 191 станом на 30.11.2016 (дата прийняття постійною комісією Київської міської ради з питань бюджету т соціально-економічного розвитку рішення про перенесення строку оплати пайової участі) згідно з розрахунком від 12.12.2016, який є невід`ємною частиною цієї угоди, складає заборгованість - 6412,69 тис. грн (без ПДВ) (в т.ч. пеня - 805, 85 тис.грн), залишок пайової участі - 1373, 40 тис. грн (без ПДВ).

Відповідно до рішення постійної комісії Київради з питань бюджету та соціального-економічного розвитку від 30.11.2016 (протокол № 46/59) забудовник зобов`язується сплатити заборгованість за 1 та 2 пускові комплекси І черги у сумі 6412,69 тис. грн (без ПДВ) (в т.ч. пеня - 805, 85 тис. грн) та залишок пайової участі за 2 пусковий комплекс І черги у сумі 1373, 40 тис. грн (без ПДВ) в термін до 28.12.2017 включно, але не пізніше введення об`єкта будівництва в експлуатацію (або відповідної частини), на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету за реквізитами, наведеними у п. 2 додаткової угоди.

Крім того, 31.01.2018 Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент економіки та інвестицій) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» (далі - забудовник) укладено додаткову угоду № 2 до договору пайової участі № 191 від 26.12.2014, якою встановлено, що зобов`язання забудовника по сплаті пайової участі згідно умов договору від 26.12.2014 № 191 (зі змінами) станом на 18.12.2017 (дата прийняття постійною комісією Київської міської ради з питань бюджету т соціально-економічного розвитку рішення про перенесення строку оплати пайової участі) згідно з розрахунком від 18.01.2018, який є невід`ємною частиною цієї угоди, складає заборгованість - 5 946 063, 20 грн (без ПДВ), залишок пайової участі - 1 603 847, 24 грн (без ПДВ).

Відповідно до рішення постійної комісії Київради з питань бюджету та соціального-економічного розвитку від 18.12.2017 (протокол № 45/107) забудовник зобов`язується сплатити заборгованість за 1 та 2 пускові комплекси І черги у сумі 5 946 063, 20 грн (без ПДВ) та залишок пайової участі за 2 пусковий комплекс І черги у сумі 1 603 847, 24 грн (без ПДВ) в термін до 31.12.2018 включно, але не пізніше введення об`єкта будівництва в експлуатацію (або відповідної частини), на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету за реквізитами наведеними у п. 2 додаткової угоди.

Не пізніше ніж за три дні до сплати пайового внеску забудовник повинен звернутися до Департаменту економіки та інвестицій про розрахунок суми пайового внеску, що підлягає сплаті за цією угодою з урахуванням індексу інфляції від дати розрахунку суми пайового внеску.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди, у разі прострочення строків сплати заборгованості та залишку пайового внеску, визначених у п. 2 цієї угоди, зокрема забудовник сплачує пеню у розмірі 0,1 % від нарахованої суми за кожну добу прострочення строку плати. Пеня, що передбачена даним пунктом угоди, нараховується протягом усього строку прострочення без будь-яких обмежень строків нарахування.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 20.12.2018 № 630 відповідач (за первісним позовом) звертався до Комісії Київради з питань бюджету та соціально-економічного розвитку, в якому просив прийняти рішення про відстрочення з 31.12.2018 по 15.12.2019 терміни сплати пайового внеску згідно договору № 191 від 26.12.2014 загальною сумою 8 220 842, 21 грн. (без ПДВ).

Згідно з витягу протоколу засідання Постійної комісії з питань бюджету та соціального -економічного розвитку від 29.01.2019 № 08/280-179 за результатами розгляду звернення відповідача (за первісним позовом) щодо перенесення строку сплати пайового внеску за договором № 191 від 26.12.2014, за результатами голосування рішення не було прийнято, оскільки «за» - 3, «проти» - 2, «утримались» - 5, «не голосували» - 4.

Суд зазначає, що відповідно до розрахунку зобов`язань по сплаті пайового внеску згідно додаткової угоди № 2 до договору № 191 від 26.12.2014 станом на 13.12.2018 заборгованість відповідача (за первісним позовом) за 1 та 2 пускові комплекси 1 черги становить 5 946 063, 20 грн, залишок пайової участі за 2 пусковий комплекс 1 черги становить 1 603 847, 24 грн., термін сплати до 31.12.2018 включно.

З матеріалів справи вбачається, що Департамент економіки та інвестиції виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) неодноразово звертався до відповідача (за первісним позовом) з претензіями погасити заборгованість.

Зокрема, 23.05.2019 позивачем (за первісним позовом) на адресу відповідача (за первісним позовом) направлялась претензія № 050/18-3083 від 22.05.201, в якій позивач (за первісним позовом) просив відповідача (за первісним позовом) у 10 денний термін з дня отримання претензій сплатити суми основного боргу з урахуванням пені у розмірі 1 125 704, 68 грн., яка отримана відповідачем (за первісним позовом) 27.05.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Отже, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги за первісним позовом, Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зазначає, що відповідач (за первісним позовом) неналежним чином виконує зобов`язання за договором № 191 від 26.12.2014 щодо сплати пайового внеску , внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» утворилась заборгованість у розмірі 843 100, 98 грн.

Крім того, позивач (за первісним позовом) просить суд стягнути з відповідача (за первісним позовом) 153 444, 38 грн. - пеня за період з 01.01.2019 по 06.11.2019 та 163 726, 46 грн. - інфляційний втрат за період з 01.01.2019 по 06.11.2019.

В обґрунтування зустрічного позову Товариство з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» вказує, що пункт 4.1.2. договору № 191 від 26.12.2014 не відповідає приписам законодавства України, а також зазначає, що договір № 191 пайової участі з пунктом 4.1.2. був укладений позивачем (за зустрічним позовом) під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки розмір пені встановлено в п. 8.3. рішення Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415, у зв`язку з чим просить суд визнати недійсним п. 4.1.2. договору № 191 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 26.12.2014.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню частково, а позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

При цьому, згідно статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як встановлено судом вище, 26.12.2014 між Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Департамент економіки та інвестицій) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» (забудовник) укладено договір № 191 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, предметом якого є сплата забудовником пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва (далі - пайовий внесок) у зв`язку з будівництвом житлово-офісного комплексу з об`єктами соціально-побутового, торговельного призначення та паркінгу на вул. Кіквідзе, 17 у Печерському районі м. Києва.

Суд зазначає, що Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву (стаття 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

За змістом статей 2, 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статей 4, 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» під забудовою території слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію існуючої забудови.

Позивач (за зустрічним позовом) є замовником будівництва житлово-офісного комплексу з об`єктами соціально-побутового, торговельного призначення та паркінгу на вул. Кіквідзе, 17 у Печерському районі м. Києва.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Підпунктом 4.1.2 пункту 4.1 договору сторони передбачили, що забудовник сплачує пеню у розмірі 0,1 відсотка від заборгованості пайового внеску, зазначеного у п. 2.1 договору за кожен день прострочення. Пеня, що передбачена даним пунктом договору, нараховується протягом усього строку прострочення без будь-яких обмежень строків нарахування.

Проте, як зазначає позивач (за зустрічним позовом) пункт 4.1.2. договору № 191 від 26.12.2014 не відповідає приписам законодавства України та договір № 191 пайової участі з пунктом 4.1.2. був укладений позивачем (за зустрічним позовом) під впливом тяжкої обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки розмір пені встановлено в п. 8.3. рішення Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415, у зв`язку з чим просить суд визнати недійсним п. 4.1.2. договору № 191 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 26.12.2014.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського кодексу України , яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування пені надано сторонам статтею 231 Господарського кодексу України.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Втім, у преамбулі Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" вказано, що дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

За змістом пункту 3.1. договору сторонами погоджено, що залишок пайового внеску сплачується відповідачем на спеціальний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету.

За таких обставин, норми Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" до спірних правовідносин не застосовуються, що спростовує твердження позивача (за зустрічним позовом).

Щодо твердження позивача (за зустрічним позовом) стосовного того, що договір № 191 пайової участі з пунктом 4.1.2. був укладений позивачем (за зустрічним позовом) під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умов, оскільки розмір пені встановлено в п. 8.3. рішення Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 233 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію ст. 233 Цивільного кодексу України є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самої особи, яка вчиняє правочин. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Разом з тим, як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви, як на тяжку обставини позивач (за зустрічним позовом) посилається на рішення Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415, яким затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, відповідно до п. 8.3. якого у разі прострочення строків сплати, визначених договором про пайову участь, замовник несе відповідальність згідно з умовами укладеного з Департаментом договору про пайову участь та сплачує на користь Департаменту пеню в розмірі не менше ніж 0,1 % в день, що нараховується на суму простроченої заборгованості.

Проте, суд зазначає, що договір № 191 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 26.12.2014, який передбачає сплату позивачем (за зустрічним позовом) пені у розмірі 0,1 відсотка від заборгованості пайового внеску за кожен день прострочення, укладений між сторонами в 2014 році, в той час як Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва затверджено рішенням Київської міської ради № 411/1415 у 2016 році, тому суд вважає безпідставним посилання позивача (за зустрічним позовом) на рішення Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415, як на тяжку обставину.

При цьому, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, суд зазначає, що позивачем (за зустрічним позовом) належними та допустимими доказами не доведено що укладений між сторонами договір вчинений позивачем (за зустрічним позовом) під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Отже, підсумовуючи викладене вище, суд зазначає, що сторони відповідно до приписів ст. 231 Господарського кодексу України під час укладення договору № 191 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 26.12.2014 досягли згоди щодо розміру та порядку нарахування штрафних санкцій.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним пункту договору не підлягають задоволенню.

Щодо заявлених первісних позовних вимог, суд відзначає наступне.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначає, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Згідно із ч. 2 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором (ч. 9 ст. 40 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності").

У відповідності до ч. 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розрахунку зобов`язань по сплаті пайового внеску згідно додаткової угоди № 2 до договору № 191 від 26.12.2014 станом на 13.12.2018 заборгованість відповідача (за первісним позовом) за 1 та 2 пускові комплекси 1 черги становить 5 946 063, 20 грн, залишок пайової участі за 2 пусковий комплекс 1 черги становить 1 603 847, 24 грн., термін спати до 31.12.2018 включно.

Департамент економіки та інвестиції виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) неодноразово звертався до відповідача (за первісним позовом) з претензіями погасити заборгованість.

Зокрема, 23.05.2019 позивачем (за первісним позовом) на адресу відповідача (за первісним позовом) направлялась претензія № 050/18-3083 від 22.05.201, в якій позивач (за первісним позовом) просив відповідача (за первісним позовом) у 10 денний термін з дня отримання претензій сплатити суми основного боргу з урахування пені у розмірі 1 125 704, 68 грн., яка отримана відповідачем (за первісним позовом) 27.05.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Як підтверджено матеріалами справи, відповідач (за первісним позовом) своїх зобов`язань зі сплати пайового внеску за 2018 рік належним чином не виконав, у зв`язку із чим, заборгованість відповідача (за первісним позовом) зі сплати пайового внеску за вказаний період становить 843 100, 98 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Так, частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до додаткової угоди № 2 від 31.01.2018 залишок пайової участі необхідно сплатити в термін до 31.12.2018 включно, тож починаючи з 01.01.2019 відбулося прострочення виконання відповідачем (за зустрічним позовом) грошового зобов`язання зі сплати пайового внеску.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач (за первісним позовом) не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо сплати пайового внеску у повному обсязі, суд дійшов висновку, що відповідачем (за первісним позовом) було порушено умови договору № 191 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 26.12.2014 та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача (за первісним позовом) про стягнення з відповідача (за первісним позовом) заборгованості зі сплати пайового внеску у розмірі 843 100, 98 грн.

Крім того, позивач (за первісним позовом) просить суд стягнути з відповідача (за первісним позовом) 153 444, 38 грн. - пені за період з 01.01.2019 по 06.11.2019 та 163 726, 46 грн. - інфляційних втрат за період з 01.01.2019 по 06.11.2019.

Підпунктом 4.1.2 пункту 4.1 договору сторони передбачили, що забудовник сплачує пеню у розмірі 0,1 відсотка від заборгованості пайового внеску, зазначеного у п. 2.1 договору за кожен день прострочення. Пеня, що передбачена даним пунктом договору, нараховується протягом усього строку прострочення без будь-яких обмежень строків нарахування.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Втім, у преамбулі Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" вказано, що дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Як зазначено судом вище, за змістом пункту 3.1. договору сторонами погоджено, що залишок пайового внеску сплачується відповідачем на спеціальний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету.

За таких обставин, норми Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" до спірних правовідносин не застосовуються, що спростовує відповідні заперечення відповідача наведені у відзиві.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій не припиняється зі сплином 6 місяців.

Судом перевірено правильність наданого позивачем (за первісним позовом) розрахунку пені і встановлено, що останній відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, проведений з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та за відповідний період прострочення.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем (за первісним позовом) грошового зобов`язання зі сплати пайового внеску за договором № 191 від 26.12.2014, в силу положень ст. 611 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню з відповідача (за первісним позовом) 153 444, 38 грн. - пені за період з 01.01.2019 по 06.11.2019.

Щодо вимоги позивача (за первісним позовом) про стягнення з відповідача (за первісним позовом) 163 726, 46 грн. - інфляційних втрат за період з 01.01.2019 по 06.11.2019, суд відзначає наступне.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Суд перевірив наданий позивачем (за первісним позовом) розрахунок інфляційних втрат та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні розмірі нарахування інфляційних втрат.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума інфляційних втрат у розмірі 35 056, 90 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2019 по 06.11.2019 нарахована судом на суму боргу 843 100, 98 грн., а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Тож, первісні позовні вимоги Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору за первісним позовом відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених первісних позовних вимог.

Відповідно витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви згідно ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України залишаються за Товариством з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс».

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Первісні позовні вимоги Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» (вул. Кіквідзе, буд. 17, м. Київ, 01103, ідентифікаційний код - 34762558) на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету: отримувач - ГУК у м. Києві, код доходів 24170000, рахунок ІВАN: UA1026001, банк одержувача - Казначейство України (ЕАП), код ЄДРПОУ - 37993783 заборгованість у розмірі 843 100 (вісімсот сорок три тисячі сто) грн. 98 коп., пені у сумі 153 444 (сто п`ятдесят три тисячі чотириста сорок чотири) грн 38 коп. та інфляційних втрат у розмірі 35 056 (тридцять п`ять тисяч п`ятдесят шість) грн 90 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» (вул. Кіквідзе, буд. 17, м. Київ, 01103, ідентифікаційний код - 34762558) користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044, ідентифікаційний код - 04633423) 15 474 (п`ятнадцять тисяч чотириста сімдесят чотири) грн. 04 коп. - судового збору.

4. У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовити.

5. У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Буйфіш Холдінгс» - відмовити.

6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 19.03.2020.

Суддя С.О. Щербаков