ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2020 р. Справа№ 920/841/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Тищенко А.І.

Куксова В.В.

при секретарі Токарева А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 11.03.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17"

на рішення Господарського суду Сумської області від 07.11.2019 (повний текст складено 11.11.2019)

у справі № 920/841/19 (суддя Котельницька В.Л.)

за позовом Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги" м. Суми

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарським судом Сумської області від 07.11.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 07.11.2019 у справі № 920/841/19 та прийняти нове рішення про відмову у позові у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена.

Також скаржник зазначає, що відповідно до п. 1.1. Договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору, акту приймання-передачі вказаного майна та перерахування орендодавцеві грошових коштів зазначених у п. 1.1. договору, а саме 1 775 928, 70 грн., проте, акт приймання-передачі вказаного майне не був підписаний сторонами.

10.12.2019 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є.Ю., суддів: Тищенко А.І., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.11.2019 у справі № 920/841/19 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 28.12.2019 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Головуючий суддя Шаптала Є.Ю. з 02.01.2020 року по 10.01.2020 року перебував у щорічній відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.11.2019 у справі № 920/841/19 та призначено до розгляду на 12.02.2020.

04.02.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого, останній просить суд апеляційної інстанції залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 12.02.2020 з`явився представник позивача. Представник відповідача не з`явився, про день та час судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2020 відкладено розгляд справи на 11.03.2020.

10.03.2020 2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з зайнятістю представника позивача в іншому судовому засіданні.

В судове засідання 11.03.2020 сторони своїх представників не направили, про день, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, відповідач про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи дійшла наступних висновків.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності сторін та їх повноважених представників за наявними у справі матеріалами, а отже клопотання позивача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.10.2018 між Дочірнім підприємством "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України (Орендодавцем, позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПМК- 17" (Орендарем,

відповідачем у справі) був укладений договір оренди нерухомого майна № ОР- 4/10/18 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування майно, а саме: майданчик (інв. № 103556), загальною площею 4943 кв.м, який розташований за адресою: Сумська обл., м. Охтирка, пров. Кириківський, 27, що знаходиться в господарському віданні ДП "Сумський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України".

Орендар зобов`язується оплатити Орендодавцеві за користування майном, яке здійснювалось ним до укладення цього договору, а саме, за період з червня 2017 року по вересень 2018 року - 1 391 928,70 грн.

Орендар зобов`язується компенсувати Орендодавцеві фактично понесені ним витрати на забезпечення охорони майна Орендаря - 384 000,00 грн.

У відповідності до умов п. 2.1 договору Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору, акту приймання-передачі вказаного майна та перерахування Орендодавцеві грошових коштів зазначених у п. 1.1 даного договору, а саме 1 775 928,70 грн.

При цьому обов`язок зі складання Акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні Договору (пункт 2.4 договору оренди нерухомого майна).

Строк дії договору сторони встановили до 28.12.2018 (пункт 9.1). Також у цьому пункті сторони погодили, що у відповідності ст. 631 Цивільного кодексу, умови цього договору застосовуються до взаємовідносин сторін, що існували між ними до його укладення, а саме починаючи з 01.06.2017.

Позивач, на підтвердження виконання своїх зобов`язань по передачі майна в оренду посилається на те, що ним були складені, підписані та направлені для підпису відповідачу договір оренди від 04.10.2018 та акт приймання-передачі майна в оренду.

Матеріалами справи підтверджується факт виконання відповідачем зобов`язання по сплаті позивачу суми, обумовленої у п. 1.1 договору, та визнається відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що відповідач протягом дії договору оренди нерухомого майна № ОР-4/10/18 від 04.10.2018, а також після закінчення строку його дії користувався орендованим майном, вносив орендні платежі, однак на вимогу позивача (як орендодавця) орендованого майна йому так і не повернув, чим порушив право позивача на користування своєю власністю.

В силу ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Як встановлено ст. 629 ЦК України, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що правовідносини, що склалися між сторонами спору врегульовані положеннями глави 58 Найм (оренда) Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до положень абз. 1 ч. 1 ст. 760 даного Кодексу предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно з ч. 1-3 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

За змістом ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Скаржник, заперечуючи проти позовних вимог та в апеляційній скарзі зазначає, що позивач, у порушення умов п. 1.1 договору, не надав йому для підписання акту приймання-передачі орендованого майна, а також заперечує факт отримання повідомлення про повернення майна у зв`язку з припиненням договору оренди.

Суд апеляційної інстанції, щодо вказаних обставин зазначає наступне.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що позивач не виконав п. 1.1 Договору оренди, а саме не передав майно в користування. При цьому, до вказаного висновку відповідач прийшов виходячи з того, що між сторонами договору не було підписано акту приймання-передачі нерухомого майна.

В п. 2.1 Договору оренди № ОР-4/10/18 від 04.10.2018 сторони погодили, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору, акту приймання-передачі вказаного майна та перерахування Орендодавцеві грошових коштів зазначених у п. 1.1 даного Договору.

Відповідно до п. 2.4 Договору, обов`язок зі складення Акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні Договору.

Отже, на позивача як орендодавця за договором покладався обов`язок з фактичної передачі речі орендарю, яка оформлювалась складеним актом приймання- передачі майна в оренду.

Таким чином, зобов`язання Орендодавця вважаються такими, що виконані в повному обсязі з моменту складення акту приймання-передачі майна в оренду, підписання його зі сторони позивача та передачі для підписання Орендареві, що і було здійснено Орендодавцем 04.10.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач разом з договором оренди склав та підписав акт приймання-передачі майна в оренду та передав його для підпису відповідачеві. Однак, останній підписав, проставив відтиск печатки та повернув лише договір оренди. При цьому акт приймання-передачі майна так і не був повернутий позивачеві.

Позивач в подальшому повторно надіслав відповідачеві оригінали актів приймання-передачі майна в оренду листом від 26.07.2019 № 06/821. Цей лист, згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення був отриманий відповідачем 05.08.2019, однак, орендар так і не виконав свого обов`язку та не повернув екземпляр акту приймання-передачі майна в оренду позивачеві.

Разом з тим відсутність підписаного між сторонами акту приймання-передачі майна в оренду у зв`язку з бездіяльністю Орендаря не можна розцінювати як факт того, що Орендар не приступав до використання майна в своїй господарській діяльності за умови виконання ним всіх інших домовленостей за договором та наявності доказів того, що Орендар все ж приступив до користування таким майном.

Відповідач не заперечує проти того, що ним підписано договір оренди, та перераховано обумовлену суму заборгованості на виконання своїх зобов`язань за договором.

При цьому, між сторонами підписано угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, підписані акти приймання-передачі наданих послуг за оренду майна з жовтня 2018 року по квітень 2019 року, що свідчить про те, що відповідач дійсно користувався майном в період дії договору оренди, а також продовжив таке користування після припинення строку дії договору, який сплив 28.12.2018 (копію угоди № 1203/19 про проведення заліку взаємної заборгованості від 12.03.2019 та копії актів здачі-приймання робіт (надання послуг) з оренди майна з жовтня 2018 року по квітень 2019 року наявні в матеріалах справи).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком до якого дійшов місцевий господарський суд про те, що відсутність акту приймання-передачі майна в оренду, не може бути безумовним доказом порушення договірних зобов`язань зі сторони Орендодавця. Адже доведення позивачем того, що ним вчинялись всі дії для виконання умов договору з одночасною відсутністю протилежних доказів з боку відповідача свідчить про те, що умов договору позивач не порушував. Натомість дії, вчинені відповідачем, свідчать про те, що він приступив до користування майном та продовжував використовувати його по квітень 2019 року.

Так у п. 9.1 договору оренди нерухомого майна від 04.10.2018 сторони погодили строк його дії - до 28.12.2018.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з листом № 06/1498 від 13.12.2018, в якому повідомляв останнього про те, що договір оренди № ОР-4/10/18 від 04.10.2018 припиниться 28.12.2018 у зв`язку з закінченням строку, на який він укладався. Одночасно з цим в згаданому листі відповідача повідомлено про необхідність виконання свого обов`язку з повернення орендованого майна до дня закінчення дії договору та про наслідки порушення такого обов`язку.

Лист № 06/1498 згідно з відомостями із сайту ПАТ "Укрпошта" відповідач отримав 21.12.2018 (до моменту закінчення дії договору), відтак був повідомлений про необхідність повернення орендованого майна та наміри Орендодавця припинити договірні правовідносини.

Проте, станом на дату закінчення обумовленого строку користування майном відповідач не повернув майно з користування, чим порушив умови укладеного між сторонами договору та норми чинного законодавства України.

Позивач, 11.01.2019 надіслав відповідачеві вимогу від 08.01.2019 №06/13 про звільнення та повернення майна у зв`язку з припиненням договору оренди нерухомого майна, у якій повідомив відповідача про невиконання ним обов`язку з повернення орендованого майна у строк та у порядку, що обумовлені договором оренди нерухомого майна.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення вказана вимога була вручена відповідачеві 22.01.2019.

Проте, як вказує позивач, його вимоги були проігноровані відповідачем, орендоване майно йому як власнику не повернуте.

Згідно з ч 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Місцевий господарський суд вірно не прийняв до уваги заперечення відповідача про те, що він не отримував від позивача будь-яких вимог про необхідність повернення орендованого за договором № ОР-4/10/18 майна, оскільки вони спростовуються аналізом наявних у матеріалах справи доказів направлення відповідачу листа від 13.12.2018 та вимоги від 08.01.2019 про звільнення та повернення майна.

Беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не дотримано умов договору про повернення об`єкта оренди після закінчення строку його дії, чим порушено як умови договору так і вимоги ст. 785 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Сумської області від 07.11.2019 у справі №920/841/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.11.2019 у справі №920/841/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 07.11.2019 у справі №920/841/19 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 920/841/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.03.2020.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді А.І. Тищенко

В.В. Куксов