ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" березня 2020 р. Справа № 924/1275/19

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Виноградової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Устінової А.П., розглянувши матеріали справи

за позовом селянського (фермерського) господарства "Зозулине", с. Теліжинці Ізяславського району Хмельницької області

до Ізяславської районної державної адміністрації, м. Ізяслав Хмельницької області

про визнання протиправним і скасування розпорядження

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 - керівник

ОСОБА_3 - згідно з довіреністю

відповідача: Голудзяк Н.О. - завідувач юридичного сектору (у засіданні 26.02.2020)

Рішення ухвалюється 11.03.2020, оскільки в судовому засіданні 26.02.2020 постановлено ухвалу про оголошення перерви.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

встановив: ухвалою господарського суду Хмельницької області від 02.01.2020 відкрито провадження у справі №924/1275/19 за позовною заявою селянського (фермерського) господарства "Зозулине", с. Теліжинці Ізяславського району Хмельницької області до Ізяславської районної державної адміністрації, м. Ізяслав Хмельницької області про визнання протиправним і скасування розпорядження Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області від 01 листопада 2002р №237/2002; призначено підготовче засідання на 23.01.2020, яке у подальшому відкладалось на 05.02.2020, 18.02.2020.

Ухвалами суду від 18.02.2020 у задоволенні клопотання селянського (фермерського) господарства "Зозулине" (від 18.02.2020) про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача та клопотання (від 18.02.2020) про збільшення позовних вимог відмовлено; закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 26.02.2020.

У судовому засіданні 26.02.2020 постановлено ухвалу про оголошення перерви на 11.03.2020.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що за відсутності добровільного волевиявлення користувача щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою оскаржуване розпорядження є протиправним. При цьому посилається, зокрема на положення ст. ст. 19, 118 Конституції України, ст. 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст. ст. 116, 141, 152, 154 Земельного кодексу України.

Відповідач у відзиві на позов (від 17.01.2020) проти позовних вимог заперечив. Повідомив, що 19.09.2002 земельну ділянку площею 40,0 га, що була надана у користування ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, було передано в землі запасу Теліжинецької сільської ради Ізяславського району, що підтверджується актом, складеним комісією за участю Теліжинецького сільського голови О. Яремчука, землевпорядника сільської ради Л. Прадун та голови СФГ "Зозулине" ОСОБА_1. Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 01.11.2002 № 237/2002 припинено право постійного користування земельною ділянкою селянського (фермерського) господарства гр. ОСОБА_1 та передано земельну ділянку площею 40,0 га до земель запасу Теліжинецької сільської ради Ізяславського району. Вищевказане розпорядження було прийнято відповідно до статті 142 Земельного кодексу України, на підставі рішення сесії Теліжинецької сільської ради двадцять четвертого скликання №4 від 19 вересня 2002 року та клопотання Теліжинецької сільської ради щодо вилучення у СФГ "Зозулине" земельної ділянки площею 40,0 га та передачі її до земель запасу. Заявою від 07.11.2002, адресованою голові Ізяславської РДА, ОСОБА_1 дав згоду на припинення права постійного користування та просив приєднати земельну ділянку площею 40,0 га до земель запасу Теліжинецької сільської ради Ізяславського району. Вважає, що оскаржуване розпорядження було прийнято в межах наданої компетенції, враховуючи побажання голови СФГ "Зозулине" та клопотання органу місцевого самоврядування. Зазначає, що у подальшому, за інформацією Відділу в Ізяславському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, вилучену земельну ділянку площею 40,0 га було включено до проекту землеустрою щодо консервації деградованих і малопродуктивних земель державної власності на території Ізяславського району. Стверджує, що строк позовної давності, в межах якої позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права, сплив по закінченню трьох років.

Позивач у відповіді на відзив (від 05.02.2020), зокрема зазначив, що вилучення земель поза межами населених пунктів не належить до компетенції сільських рад і рішення Теліжинецької сільської ради щодо вилучення у СФГ «Зозулине» земельної ділянки площею 40 га та передачу її до земель запасу, на яке посилається відповідач, не має законної сили. Звертає увагу на прийняття оскарженого розпорядження на підставі ст. 142 Земельного кодексу України, а тому розпорядження не могло бути прийняте на підставі рішення Теліжинецької сільської ради чи заяви, написаної до органу не за його компетенцією. При цьому заява ОСОБА_1 від 07.11.2002 не може бути підставою для прийняття розпорядження, оскільки написана після його прийняття.

Представники позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні (26.02.2020) проти позову заперечив, посилаючись на підстави, вказані у відзиві на позов.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

Рішенням Ізяславської районної ради Хмельницької області від 17.03.1999 №10 виділено гр. ОСОБА_1 земельну ділянку площею 50 га рільних земель в постійне користування для організації селянського (фермерського) господарства із земель Теліжинської сільської ради. Вирішено земельну ділянку використовувати по цільовому призначенню для вирощування сільськогосподарських культур.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 видано державний акт на право постійного користування землею від 26.02.2001 серії ХМ №2280. У акті зазначено про надання у постійне користування земельної ділянки площею 50 га в межах згідно з планом; земельна ділянка розташована на території Теліжинецької сільської ради; землю надано для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт містить відомості про його реєстрацію в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №53.

У матеріали справи також надано акт від 19.02.2001 про встановлення границь ділянки в натурі гр. ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства площею 50 га на території Теліжинецької сільської ради; протокол закріплення меж земель від 19.02.2001.

Розпорядженням Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою селянського (фермерського) господарства громадянина ОСОБА_1 » від 01.11.2002 №237/2002р припинено право постійного користування земельною ділянкою селянського (фермерського) господарства гр. ОСОБА_1 в розмірі 40 га рільних земель. Земельну ділянку передано у землі запасу Теліжинецької сільської ради. Районному відділу земельних ресурсів доручено внести зміни в земельно-кадастрову документацію.

У розпорядженні зазначено, що воно прийняте за результатами розгляду заяви голови селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 40 га та передачу її в землі запасу Теліжинецької сільської ради, на підставі ст. 142 Земельного кодексу України.

Листом від 25.09.2019 №3-10121/0-4547/0/95-19 Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області повідомило ОСОБА_1 про розгляд його звернення щодо надання згоди на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 50,00 га для ведення селянського (фермерського) господарства за межами населених пунктів Теліжинецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області. Зазначило, що відповідно до Державного акту на право постійного користування серії ХМ № 2280, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №53 заявнику надано в постійне користування земельні ділянки площею 50,00 га за межами населених пунктів Теліжинецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області. Однак, згідно відповіді Відділу в Ізяславському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області на зазначену земельну ділянку відповідно розпорядження Ізяславської РДА від 01,11.2002 року № 237/2002 припинено право користування земельною ділянкою 40,00 га та включено її до проекту консервації, як малопродуктивні та деградовані землі. Враховуючи зазначене, управління дійшло висновку про відсутність підстав для надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 29.10.2019, в якій просив визнати розпорядження Ізяславської РДА від 01.11.2002 №237/2002 таким, що втратило чинність, посилаючись на те, що останнє не було виконане, на наявність у заявника державного акта на земельну ділянку площею 50 га, на перебування в користуванні заявника земельної ділянки площею 50 га, на своєчасну сплату податку за землю.

У відповідь відповідач зазначив (лист від 05.11.2019), що розпорядження від 01.11.2002 №237/2002 було прийнято районною державною адміністрацією в межах наданої законом компетенції, на підставі заяви заявника, клопотання Теліжинецької сільської ради Ізяславського району та відповідно до статті 142 Земельного кодексу України. Повідомив, що в подальшому, за інформацією відділу в Ізяславському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, вилучену земельну ділянку площею 40,0 га було включено до проекту землеустрою щодо консервації деградованих і малопродуктивних земель державної власності на території Ізяславського району. Даний проект землеустрою затверджено розпорядженням голови районної державної адміністрації від 01 квітня 2011 року № 170/2011-р. Зауважив, що прийняття рішень щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення належить до компетенції територіальних органів центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

У матеріали справи позивачем надано податкові декларації платника єдиного податку за 2018, 2019 роки СФГ "Зозулине" із відомостями про наявність у платника земельної ділянки площею 50 га.

Відповідачем в обґрунтування своєї позиції до матеріалів справи додано:

- заяву ОСОБА_1 від 15.08.2002 до Теліжинецької сільської ради, в якій у зв`язку з фінансовим становищем просить зняти з себе земельну ділянку селянського фермерського господарства площею 40 га;

- рішення Теліжинецької сільської ради від 19.09.2002 №4 "Про передачу земель селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 в землі запасу с/ради", відповідно до якого за результатами розгляду заяви голови селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 сільська рада вирішила: погодити передачу земель селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 в землі запасу; клопотати перед райдержадміністрацією про вилучення земельної ділянки селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 площею 40 га;

- акт від 19.09.2002, складений та підписаний сільським головою Теліжинецької сільської ради, землевпорядником с/ради та ОСОБА_1 , про проведення передачі земельної ділянки селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 площею 40 га в землі запасу Теліжинецької сільської ради; викопіровку з плану землекористування Теліжинецької сільської ради, селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 із визначенням земельної ділянки селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 , яка передається в землі запасу, площею 40 га, та земельну ділянку, яка залишається в користуванні - 10 га, яка погоджена сільським головою та ОСОБА_1 ;

- адресоване Ізяславській РДА клопотання Теліжинецької сільської ради з проханням вилучити земельну ділянку селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 в розмірі 40 га в землі запасу;

- заяву голови СФГ ОСОБА_1 від 07.11.2002, адресовану Ізяславській РДА, в якій ОСОБА_1 зазначає про те, що дає згоду на припинення права постійного користування та просить приєднати до земель запасу Теліжинецької с/ради селянського (фермерського) господарства площею 40 га.

Також надано пропозицію управління Держкомзему у Ізяславському районі (від 28.03.2011) про затвердження проекту землеустрою щодо консервації деградованих і малопродуктивних земель державної власності на території Ізяславського району, в тому числі щодо Теліжинецької сільскої ради - 62,5981 га; пояснювальну записку до проекту розпорядження, а також розпорядження Ізяславської РДА від 01.04.2011 №170/2011-р про затвердження проекту землеустрою щодо консервації деградованих і малопродуктивних земель державної власності на території Ізяславського району, в тому числі щодо Теліжинецької сільскої ради - 62,5981 га.

Позивач, вказуючи на незаконність розпорядження Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області від 01 листопада 2002р №237/2002, звернувся до суду з позовом про визнання розпорядження протиправним та його скасування.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначені положення Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України.

За приписами ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Позивач просить визнати протиправним і скасувати розпорядження Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області від 01 листопада 2002 р. №237/2002, яким припинено право постійного користування земельною ділянкою селянського (фермерського) господарства гр. ОСОБА_1 в розмірі 40 га вільних земель та передано земельну ділянку у землі запасу Теліжинецької сільської ради.

За приписами ст. 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (тут і далі - в редакції, чинній на час прийняття оспореного розпорядження) на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Статтею 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, акти інших посадових осіб, які призначаються ними, можуть бути оскаржені в судовому порядку відповідно до закону (ст. 50 Закону України "Про місцеві державні адміністрації").

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У ст. 2 Земельного кодексу України (в чинній редакції) визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтями 5, 6 Земельного кодексу Української РСР (в редакції від 18.12.1990) було передбачено, що розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції надають земельні ділянки у володіння або користування та вилучають їх. У довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для, зокрема ведення селянського (фермерського) господарства.

Як убачається з матеріалів справи, на підставі рішення Ізяславської районної ради Хмельницької області від 17.03.1999 №10 гр. ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 50 га в постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства із земель Теліжинської сільської ради, про що 26.02.2001 видано державний акт на право постійного користування землею серії ХМ №2280.

З наявної у матеріалах справи копії заяви ОСОБА_1 від 15.08.2002 слідує, що він звернувся до Теліжинецької сільської ради та у зв`язку з фінансовим становищем просив зняти з себе земельну ділянку селянського фермерського господарства площею 40 га.

Відповідно до ст. 141 ЗК України (в редакції, чинній на час звернення з вищезазначеною заявою) підставами припинення права користування земельною ділянкою були: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Частинами 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України (у тій же редакції) було передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до Теліжинської сільської ради) зазначено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно зі ст. 17 Земельного кодексу України (у тій же редакції) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин було віднесено, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Зазначені положення кореспондуються з приписами п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

Враховуючи знаходження земельної ділянки, яка рішенням Ізяславської районної ради Хмельницької області від 17.03.1999 №10 була надана ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, за межами населеного пункту с. Теліжинці, розпорядження земельною ділянкою на час звернення ОСОБА_1 до Теліжинецької сільської ради із заявою від 15.08.2002 належало до повноважень місцевої державної адміністрації.

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.08.2002 Теліжинецькою сільською радою було прийнято рішення від 19.09.2002 №4, яким погоджено передачу земель селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 в землі запасу та вирішено клопотати перед райдержадміністрацією про вилучення земельної ділянки селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 площею 40 га.

З матеріалів справи слідує, що після звернення Теліжинецької сільської ради до Ізяславської районної державної адміністрації з відповідним клопотанням, остання прийняла розпорядження від 01.11.2002 №237/2002р, яким припинено право постійного користування земельною ділянкою селянського (фермерського) господарства гр. ОСОБА_1 в розмірі 40 га рільних земель; земельну ділянку передано у землі запасу Теліжинецької сільської ради.

У розпорядженні зазначено, що воно прийняте за результатами розгляду заяви голови селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 40 га та передачу її в землі запасу Теліжинецької сільської ради, на підставі ст. 142 Земельного кодексу України.

Разом з тим, досліджуючи наявність при прийнятті оспореного розпорядження підстав для припинення права постійного користування земельною ділянкою, передбачених ст. 142 ЗК України, а саме: наявність заяви про добровільну відмову землекористувача до власника земельної ділянки, судом встановлено, що ОСОБА_1 до Ізяславської районної державної адміністрації з такою заявою не звертався; Теліжинецька сільська рада заяву ОСОБА_1 на розгляд Ізяславській районній державній адміністрації з відповідним клопотанням не передавала. Доказів на спростування зазначеного сторонами не подано.

У зв`язку з наведеним судом критично оцінюються посилання відповідача на наявність волевиявлення ОСОБА_1 , яке міститься в заяві від 07.11.2002, припинити право користування земельною ділянкою, оскільки саме станом на момент прийняття оспореного розпорядження відповідного звернення ОСОБА_1 до місцевої державної адміністрації, як це передбачено ст. 142 Земельного Кодексу України та яке могло бути предметом розгляду, не було.

При цьому можливість прийняття місцевими державними адміністраціями розпоряджень про припинення права постійного користування земельними ділянками за зверненням органів місцевого самоврядування (клопотанням про вилучення земельної ділянки) законодавством не передбачена.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи зазначене, відповідачем належними, допустимими та достатніми доказами не спростовано доводів позивача про відсутність передбачених законодавством підстав для прийняття оспореного розпорядження, з огляду на що позовні вимоги про визнання протиправним і скасування такого заявлені обґрунтовано.

Разом з тим відповідач заявив про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Судом враховується, що позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Судом враховується, що ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 цієї статті в редакції, яка діяла до 15 січня 2012 року (на час виникнення спірних правовідносин), зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Разом з тим відповідно до п. 5 розд. ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №359/2421/15ц).

За приписами ч. ч. 2, 3 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (зазначена позиція міститься у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" та відображена, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц).

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Правило ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016; №6-832цс15 від 28.09.2016; №6-2165цс15 від 14.09.2016; №6-152цс14 від 29.10.2014; №6-1503цс16 від 21.12.2016; №6-3029цс16 від 8.06.2016.

Судом враховується, що після прийняття оспореного розпорядження Зозуля Г . Г. звернувся до Ізяславської РДА із заявою від 07.11.2002, в якій зазначив про згоду на припинення права постійного користування та прохання приєднати до земель запасу Теліжинецької с/ради селянського (фермерського) господарства площею 40 га.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що зазначена заява не могла бути підставою для прийняття оспореного розпорядження, однак одночасно звертається увага на те, що викладене у заяві прохання спрямоване на припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 40 га.

Отже, подавши заяву щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою до місцевої державної адміністрації, позивач за умови добросовісного користування своїми правами, не маючи перешкод у доступі до законодавства, проявивши розумну обачність, не був позбавлений можливості з`ясувати результати розгляду поданої заяви, як наслідок, - дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований у постанові ВСУ від 29.10.2014 у справі №6-152цс14).

Наявність обставин, які би перешкоджали позивачу це здійснити протягом понад 17 років та слугували поважною причиною пропуску строку позовної давності, позивачем не доведено. Натомість, звертається увага на звернення ОСОБА_1 із заявою від 15.08.2002 до Теліжинецької сільської ради з проханням "зняти з себе земельну ділянку", наявність акта від 19.09.2002 про передачу земельної ділянки площею 40 га в землі запасу Теліжинецької сільської ради.

Відсутність номера вхідної кореспонденції на заяві від 07.11.2002, на що звертає увагу представник позивача, не спростовує факту адресування такої заяви відповідачу та її наявності у останнього.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які би свідчили про написання заяви від 07.11.2002 під примусом, через помилку, внаслідок обману, іншою особою тощо суду не подано.

Враховуючи наведене, суд погоджується з доводами відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про визнання протиправним і скасування розпорядження відповідача від 01.11.2002 №237/2002р.

При цьому суд також вважає за доцільне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) та який наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст. 86 ГПК України).

Виходячи з вищенаведених обставин справи, законодавчих норм, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Також судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Враховуючи положення ст. 129 ГК України, з огляду на відмову у задоволенні позову витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 74, 86, 129, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові селянського (фермерського) господарства "Зозулине", с. Теліжинці Ізяславського району Хмельницької області до Ізяславської районної державної адміністрації, м. Ізяслав Хмельницької області про визнання протиправним і скасування розпорядження Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області від 01 листопада 2002р №237/2002 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою селянського (фермерського) господарства громадянина ОСОБА_1 » відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК, з урахуванням п. 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 19.03.2020.

Суддя В.В. Виноградова

Віддрук. 3 прим.: 1 - до справи, 2 - ФГ "Зозулине" (30365, Хмельницька обл., Ізяславський район, село Теліжинці, вул. Молодіжна, буд. 20), 3 - Ізяславській РДА (30300, Хмельницька обл., Ізяславський район, місто Ізяслав, вул. Незалежності, буд. 2). Всім рек. з пов. про вруч.