УХВАЛА

20 березня 2020 року

м. Київ

справа № 910/14604/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Мачульський Г.М., Случ О.В.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020

у справі № 910/14604/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти"

до:

1) Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Екосолар Інвест"

про скасування рішень про державну реєстрацію прав,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариства "Інститут транспорту нафти" 04.03.2020 подало безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 910/14604/19.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями Касаційного господарського суду від 05.03.2020 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Могил С.К. - головуючий (доповідач), Мачульський Г.М., Случ О.В.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-ІХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон).

Здійснивши перевірку матеріалів касаційної скарги на відповідність вимогам Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону з 08.02.2020) (далі - ГПК України), Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Як вбачається з судових рішень судів попередніх інстанцій (тексти розміщено у Єдиному державному реєстрі судових рішень) у жовтні 2019 року Публічне акціонерне товариство "Інститут транспорту нафти" звернулося з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни та Товариства з обмеженою відповідальністю "Екосолар Інвест" про скасування рішень про державну реєстрацію прав, а саме рішень Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю "Екосолар Інвест" права власності на: нежитлове приміщення загальною площею 58,3 кв м, за адресою: м. Київ, вул. Пимоненка Миколи, будинок 3; квартиру 390, загальною площею 117,3 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Урлівська, будинок 11/44; квартиру 99, загальною площею 113,4 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Урлівська, будинок 11/44.

До суду першої інстанції 24.10.2019 подано заяву про забезпечення позову, у якій Публічне акціонерне товариство "Інститут транспорту нафти" просило вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту та встановлення заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії, у тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нерухомого майна, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Екосолар Інвест", а саме: нежитлового приміщення загальною площею 58,3 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Пимоненка Миколи, будинок 3; квартири 390, загальною площею 117,3 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Урлівська, будинок 11/44; квартири, загальною площею 113,4 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Урлівська, будинок 11/44.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач посилається на наступні обставини. Позивачем 03.10.2019 було отримано інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 183505859, з якої вбачається, що 29.01.2019 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Тетяною Василівною були прийняті рішення про державну реєстрацію за відповідачем права власності на майно, яке належить позивачу. Нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 58,3 кв. м, розташоване за адресою: м. Київ, вул . Пимоненка Миколи , будинок 3 ; квартира 390, загальною площею 117,3 кв. м, розташована за адресою: м. Київ, вул. Урлівська, будинок 11/44; квартира 99, загальною площею 113,4 кв. м, розташована за адресою: м. Київ, вул. Урлівська, будинок 11/44, було предметом трьох договорів іпотеки від 24.09.2018 р., від 04.10.2018 р., від 05.10.2018, якими було забезпечено виконання договорів позики №1, № 2, № 6, № 7 та № 8 на загальну суму отриманої позики в розмірі 2500000,00 грн, що були укладені між Публічним акціонерним товариством "Інститут транспорту нафти", як іпотекодавцем та позичальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Екосолар Інвест", як іпотекодержателем та позикодавцем. Оскаржувані рішення про державну реєстрацію прав власності були прийняті Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Тетяною Василівною в межах позасудового звернення відповідача-2 про стягнення на предмети іпотеки шляхом передання останньому права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. За твердженням позивача, відповідач-2 звернув стягнення з порушенням умов договору іпотеки щодо страхування предмету іпотеки, строк якого на момент пред`явлення заяв - вимог (повідомлень про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору) відповідача-2 не настав і таке зобов`язання не було порушено. Також позивач зазначає, звернення стягнення було здійснено за невиконання вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання із повернення повного розміру суми позики, яка на момент пред`явлення заяв-вимог (повідомлень про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору) від 10.10.2019 ще не була отримана позивачем. Тобто звернення стягнення на предмети іпотеки було здійснено до виникнення основного зобов`язання. Договори позики і договори іпотеки, які їх забезпечували, і на підставі яких були прийняті оскаржувані рішення, визнані недійсними рішенням Господарського суду міста Києва від 18.06.2019 у справі №910/1751/18. Отже на думку позивача, оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2019 у справі № 910/1751/18, яке не набрало законної сили, є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Таким чином, як стверджував позивач, невжиття заходів забезпечення позову надасть можливість Товариству з обмеженою відповідальністю "Екосолар Інвест" (відповідач 2) здійснити відчуження вказаного нерухомого майна на користь третіх осіб в будь-який час, навіть після ухвалення судом першої інстанції рішення на користь позивача, що, як наслідок, призведе до неможливості позивачем поновити порушені відповідачем-2 його права на нерухоме майно.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 31.10.2019 у справі № 910/14604/19 заяву Публічного акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти" про забезпечення позову задоволено частково. До набрання законної сили рішенням суду у даній справі накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Екосолар Інвест" (інформація про яке вказано у резолютивній частині ухвали).

Задовольняючи заяву Публічного акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти" про вжиття заходів забезпечення позову, місцевий господарський суд виходив з того, що вказані заявником заходи забезпечення відповідають критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, при їх вжитті буде забезпечено збалансованість інтересів учасників справи.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі №910/14604/19 ухвалу Господарського суду м. Києва від 31.10.2019 скасовано та відмовлено Публічному акціонерному товариству "Інститут транспорту нафти" в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що обґрунтовуючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, заявник посилався лише на реальність загрози відчуження майна, що є предметом іпотеки згідно з іпотечними договорами, та не навів жодного обґрунтування наявності правових підстав для застосування заходів забезпечення позову. Крім того заявником не було наведено достатніх належних та допустимих у розумінні положень ГПК України доказів наявності обставин, які б дійсно могли призвести до ускладнення виконання судового рішення у даній справі.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях заявника, оскільки особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Водночас апеляційний господарський суд посилання позивача на те, що невжиття заходів забезпечення може унеможливити поновлення його порушених прав та інтересів визнав припущеннями, які не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви Публічного акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти" про вжиття заходів щодо забезпечення позову.

Підставою для касаційного оскарження постанови апеляційного суду у даній справі, як зазначає заявник є порушення судом норм процесуального права. Як стверджує скаржник, суд апеляційної інстанції дійшов невірного висновку, що позивач повинен був надати докази для підтвердження існування обставин, які б дійсно могли призвести до ускладнення саме виконання судового рішення у справі. Апеляційний суд правильно встановив предмет позову та характер позовних вимог, проте неправильно визначив предмет заяви про забезпечення позову та відповідно обсяг її перевірки, що призвело до необґрунтованого спростування висновків суду першої інстанції.

Також скаржник зазначає, що апеляційний господарський суд дійшов помилкового висновку щодо обсягу дослідження підстав для забезпечення немайнового позову, розширивши його предмет до перевірки обставин ускладнення виконання можливого рішення суду, що призвело до неправильного застосування ч. 2 ст. 136 ГПК України у вигляді висновків про необхідність обґрунтування позивачем тих обставин, які він не повинен був обґрунтовувати.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст.137 ГПК України).

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Отже, питання задоволення заяви про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, захисту прав та інтересів позивача (заявника) у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

В свою чергу, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з останньою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Колегія суддів зауважує, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Врахувавши наведені законодавчі приписи та встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову щодо неможливості поновлення порушених прав та інтересів позивача, наведених у заяві, є лише припущеннями, які, в свою чергу, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, та беручи до уваги приписи ст.ст. 76, 77, 78, 136, 137 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Таким чином, Суд зазначає, що викладені у касаційній скарзі доводи, фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 300 ГПК України), а повноваження Суду обмежуються виключно перевіркою правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18.

Однак у даному випадку, у разі задоволення позовних вимог, рішення суду матиме наслідком його виконання у вигляді вчинення дій з внесення відповідної інформації (запису) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто передбачатиме дії з його реального виконання.

До того ж , апеляційний суд дійшов висновку, що посилання позивача на те, що невжиття заходів забезпечення може унеможливити поновлення його порушених прав та інтересів є тільки його припущеннями, які не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Водночас зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судом апеляційної інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, і в цілому до заперечення результату розгляду справи судом.

За змістом ч. 2 ст. 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Беручи до уваги вищезазначене, суд касаційної інстанції вважає, що правильне застосування Північним апеляційним господарським судом норм ст. ст. 136, 137 ГПК України під час прийняття постанови Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 910/14604/19 є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення даних норм, у зв`язку з чим визнає касаційну скаргу необґрунтованою та відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти".

Керуючись ст. 234, ч. 2 ст. 293 ГПК України, Суд, -

У Х В А Л И В:

1. Визнати необґрунтованою касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 910/14604/19.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Інститут транспорту нафти" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 910/14604/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Мачульський Г.М.

Случ О.В.