ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2020 справа № 914/2309/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Бортник О.Ю. за участі секретаря судових засідань Толочко І.І., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Львівське комунальне підприємство «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс», м. Львів,

до відповідача: Департаменту розвитку та експлуатації житлово-комунального господарства Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів

про внесення змін до пункту 2.1. Договору про відшкодування додаткових витрат на вивезення твердих побутових відходів № 21 від 20.07.2017 р.

За участю представників:

від позивача: Талалаєва О.Ю. адвокат, Стефанишин Т.М. директор,

від відповідача: Зозуля Т.О. заступник директора, Кобилецький А.В. - представник.

Присутні: Андрусик Ю.В. та Жорноклей О.А.

Суть спору: Львівське комунальне підприємство «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс», м. Львів, звернулось з позовом до Департаменту розвитку та експлуатації житлово-комунального господарства Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів, про внесення змін до пункту 2.1. Договору про відшкодування додаткових витрат на вивезення твердих побутових відходів № 21 від 20.07.2017 р. шляхом викладення цього пункту в наступній редакції: «Ціна цього Договору становить 78602158 грн. 71 коп., що включає наступні періоди та суми: липень грудень 2017 року 18648304,4 грн., січень грудень 2018 р. 38340273,82 грн., січень червень 2019 р. 21613580,49 грн.».

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач, як на підставу своїх позовних вимог, посилається на ухвалу Львівської міської ради № 2163 від 29.06.2017 р. про організацію вивезення твердих побутових відходів у м. Львові на період до 30.06.2019 р. Цією ухвалою, як вважає позивач, відповідачу надано повноваження щодо вирішення питань збирання, зважування, вивезення, зберігання та захоронення твердих побутових відходів. Львівському обласному бюджету за рахунок міського бюджету Львова надано субвенцію для відшкодування виконавцям фактично наданих послуг з вивезення ТПВ.

Львівська обласна рада, на підставі згаданої ухвали № 2163, ухвалила рішення № 482 від 31.07.2017 р. про запровадження Програми заходів для налагодження системи поводження з ТПВ у м. Львові на 2017-2019 роки (надалі Програма), яким виділила відповідачу 150000000 грн. субвенції для забезпечення збору та вивезення сміття і відходів.

Позивача, відповідно до п. 1.2. Програми, включено до числа компаній, які надавали послуги з централізованого збору та вивезення ТПВ. Між сторонами у справі укладено на виконання вище наведеного Договір № 21.

З метою надання цих послуг, позивач уклав договори перевезення з третіми особами, у володінні яких перебували спеціальні транспортні засоби для вивезення ТПВ на великі відстані, масою 15 тон і більше.

Позивач вважає, що відповідно до пунктів 2.1. та 2.5. Договору № 21, єдиними первинними документами, за якими може бути визначено ціну Договору є ТТН доказ, що підтверджує вивезення ТПВ за межі Львова згідно з рішеннями органів самоврядування на певну відстань до інших міст України.

Як наслідок, ціна Договору визначалася як добуток відстані перевезення ТПВ, отриманої із ТТН перевізників, та тарифу 15 грн. за один кілометр відстані вивезення ТПВ, затвердженого рішенням Львівської міської ради від 01.07.2016 р. № 524.

Сторони постійно змінювали ціну Договору, в залежності від відстані вивезення ТПВ. Вказане відбувалося на підставі інформації з ТТН та інших витрат, що підтверджується додатковими угодами до Договору та реєстрами ТТН разом із самими ТТН. Товарно-транспортні накладні позивач вважає єдиним чинником, що формував ціну Договору.

Відповідач повернув позивачу 775 аркушів документів, поданих для відшкодування вартості фактичних додаткових витрат за вивезення ТПВ за межі м. Львова за червень 2019 р., та відмовив у відшкодуванні таких витрат. При цьому відповідач послався на те, що «дані з карт GPS- маршрутів не підтверджено», а «товарно-транспортні накладні та подорожні листи оформлені неналежним чином».

Позивач вважає, що Договором № 21 не передбачено права відповідача повертати подані позивачем документи. Позивач вважає, що відповідач порушив пункти 2.3. та 2.5.2. Договору.

Надалі відповідач прийняв частину з повторно надісланих йому документів та оплатив 1697130 грн., решта оплачувати відмовився.

Позивач бажає привести Договір № 21 у відповідність до його фактичних витрат. Відповідач відмовився укладати додаткову угоду до Договору на суму фактичних витрат позивача у червні 2019 р., мотивів такої відмови не навів.

Позивач вважає, що його витрати повинні бути відшкодовані та включені до суми Договору № 21, оскільки вони мали місце у червні 2019 р. (до 30.06.2019 р.) та підтверджені належними ТТН.

Відмова відповідача укласти Додаткову угоду до Договору у загальній сумі 78602158,71 грн. порушує умови цього договору та право позивача на отримання відшкодування позивачем з обласного бюджету Львівської обласної ради згідно з Договором № 21, встановленим порядком та звичаєм ділового обороту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач також посилається на норми статей 526, 651 ЦК України у клопотанні про усунення недоліків позовної заяви (том справи І, а.с. 268-271).

Стислий виклад заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву (том справи ІІ, а.с. 2-7).

Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та не погоджується з позовними вимогами.

Відповідач посилається на ту обставину, що 5 липня 2019 р. за взаємною згодою сторін укладено Додаткову угоду № 30, якою змінено пункт 2.1. Договору. У п. 3 Додаткової угоди № 30 сторони погодили, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, умови даної додаткової угоди застосовуються до відносин між сторонами, шо виникли до його укладення починаючи з 01.01.2019. Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання Сторонами та є невід`ємною частиною Договору (п. 5 Додаткової угоди).

У відповідності до п. 3. 9. Договору та ст. 654 ЦК України, уклавши Додаткову угоду 5 липня 2019 року, сторони дійшли згоди, що сума, яка підлягає відшкодуванню за період січень - червень 2019 становить 19 65 7 202,29 грн, з них - 2108 987,79 грн. підлягають відшкодуванню за червень 2019 року. Вказані зобов`язання відповідачем виконано повністю.

Відповідач повертав неналежно оформлені документи позивачу на його вимогу, викладену у листі № 323 від 09.07.2019 р.

Як на підставу своїх заперечень відповідач посилається також на приписи статей 203, 228, 526, 598, 599, 626, 627, 632 ЦК України, статей 173, 174, 175, 188, 193 ГК України.

Відповідач вважає, що ним у повній мірі відшкодовано позивачу додаткові витрати на вивезення твердих побутових відходів за період січень-червень 2019 р., відповідно до умов Договору № 21. Неналежне виконання відповідачем умов Договору не може полягати у добросовісному вжитті ним усіх заходів для належного виконання зобов`язання за Договором.

Відповідач вважає посилання позивача на норми ч. 2 ст. 651 ЦК України безпідставним, оскільки позивач отримав за Договором № 21 усі виплати, на які він розраховував при укладенні Додаткової угоди № 30 від 05.07.2019 р.

Відповідач вважає, що у спірних відносинах, суд не може підміняти сторону договору та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які за законодавством вирішуються на власний розсуд стороною договірних відносин.

Стислий виклад відповіді на відзив (том справи ІІ, а.с. 70-82).

Позивач посилається на те, що загальна сума субвенцій Львівському обласному бюджету за 2017-2019 роки для відшкодування виконавцям фактично наданих послуг з вивезення твердих побутових відходів фактичних додаткових витрат на їх перевантаження, перевезення та будь-яких інших заходів, пов`язаних із захороненням та утилізацією, становила 600000000 грн.

Питання вивезення ТПВ, його захоронення, зважування та відповідно відшкодування витрат перевізникам узгоджувались рішеннями Львівської міської ради № 524 від 01.07.2016 р., № 482 від 13.07.2017 р. «Про затвердження Програми заходів для налагодження системи поводження з твердими побутовими відходами у м. Львові на 2017-2019 роки» та розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 02.05.2018 року № 385/0/5-18, яким внесено зміни до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 21.07.2017 № 65/0/5-17 «Про затвердження Порядку використання коштів для компенсації додаткових витрат на вивезення твердих побутових відходів з м. Львова на 2017-2019 роки».

Відповідно до пунктів 3 та 4 Порядку, відшкодуванню підлягають додаткові витрати в межах фактичних витрат перевізника.

Відповідно до п. 1.1. Договору відповідач зобов`язувався відшкодувати позивачу фактичні додаткові витрати з вивезення, перезавантаження та перевезення ТПВ.

У п.2.1. Договору сторонами визначено ціну Договору, яка станом на 20.07.2017 року становила 4 166 666,00 грн. Конкретна сума відшкодування Платником Перевізнику, яка підлягає виплаті, розраховується відповідно до вимог п.2.5 цього Договору.

У п. 2.5 Договору, міститься положення про відшкодування додаткових витрат Перевізника, згідно з цим Договором.

Позивач вважає, що ціна договору № 21 від 20.07.2017 року не є сталою та залежить виключно від відстані, на яку вивозять ТПВ, і кількості ТПВ. Фактичні витрати, які впливають на ціну договору формують виключно перевізники, які здійснюють вивезення ТПВ. Перевізники надають документи Позивачу, а саме ТТН, які останній зводить в єдиний реєстр та подає разом із іншими документами Відповідачу. У свою чергу Відповідач затверджує такий реєстр, чим підтверджує зміни в ціні договору.

Позивач зазначає, що він надавав відповідачу однаковий пакет документів, а саме: реєстр ТТН та їх копії, рахунок на оплату, акт відшкодування, та розрахунок відшкодування додаткових витрат на вивезення ТПВ. Після цього, відповідач підписував примірник акту відшкодування, який повертався позивачу та здійснював перерахування грошових коштів на підставі рахунку, який виставлявся позивачем. Окрім того, вказана процедура включала внесення змін до п.2.1. Договору № 21 від 20.07.2017 року, а саме вносились зміни до ціни такого договору, оскільки саме вона змінювалась кожного разу. За всю дію вказаного договору, між сторонами підписано близько 30 додаткових угод до договору № 21 від 20.07.2017 року про відшкодування додаткових витрати на вивезення ТПВ.

Фактичні витрати позивача на суму 1 956 378,20 грн. відповідач із надуманих причин не визнав та відповідно не оплатив. В результаті таких дій відповідача, підписано лише погодженні витрати, а інші документи уточнювались позивачем, зокрема отримувались GPS маршрути та перевірялась інформація в документах, на які вказував відповідач.

Однак, в даному випадку, відшкодування відбувалось за травень 2019 року, а не за червень 2019 року. Це підтверджується Реєстром ТТН , які були долучені Відповідачем до свого відзиву. Так, в таких реєстрах охоплений період з 11.05.2019 року по 31.05.2019 рік, та лише частково червень місяць, і то не по всіх перевізниках. Послуги надані в інші дні червня 2019 року не були відшкодовані Відповідачем.

Позивач вважає посилання відповідача на ч. 3 ст. 632 ЦК України необґрунтованим, оскільки договір № 21 від 20.07.2017 року ще діє в силу п. 3.5. Договору. Сторони не виконали усіх зобов`язань за таким. Невиконаними залишаються зобов`язання зі сторони Відповідача, оскільки останній допустив заборгованість по сплаті додаткових витрат на вивезення ТПВ у розмірі 1 956 378.20 грн. У Господарському суді Львівської області (суддя Артимович В.М.) розглядається справа № 914/1684/19 про стягнення цієї заборгованості.

Укладаючи Договір, позивач розраховував на належне виконання його умов зі сторони Відповідача. Для вивезення ТПВ з м. Львова, позивач укладав договори з третіми особами, як це передбачено в самому Договорі. Треті особи, належним чином вивозили ТПВ з м. Львова, та в результаті не отримали оплати за надані ними послуги.

Небажання Відповідача оплатити фактичні витрати по вивезенню ТПВ з м. Львова, спричинило наявність не виконаних зобов`язань позивача перед третіми особами.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 18.11.2019р. позовна заява залишалась без руху.

Ухвалою суду від 02.12.2019 р. відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про об`єднання позовних вимог, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні, призначеному на 20.01.2020 р., оголошувалась перерва до 03.02.2020 р.

Ухвалами суду від 03.02.2020 р. відмовлено повністю у задоволенні клопотань Львівського міського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс», м. Львів, від 17.01.2020 р. про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, та клопотання Департаменту розвитку та експлуатації житлово-комунального господарства Львівської обласної державної адміністрації вх. № суду 253/20 від 30.01.2020 р. про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача; відмовлено у задоволенні усних клопотань представників сторін, висловлених у судовому засіданні, закрито підготовче провадження та призначено справу № 914/2309/19 до судового розгляду по суті.

Засідання з розгляду справи по суті, призначене на 17.02.2020 р., відкладалось з підстав, наведених в ухвалі суду від 17.02.20202 р.

У судових засіданнях, призначених на 26.02.2020 р. та 03.03.2020 р., оголошувались перерви.

Мотивувальна частина рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Враховуючи зміст позовної заяви, відзиву та відповіді на відзив, характер спірних правовідносин між сторонами у справі, до переліку обставин, які є предметом доказування у справі, належить доказування існування: факту укладення між сторонами у справі Договору про відшкодування додаткових витрат на вивезення твердих побутових відходів № 21; підстав, передбачених договором або законом, для внесення змін до цього договору за рішенням суду, або ж спростування наявності наведених вище обставин учасником справи, який має у справі протилежний процесуальний інтерес.

Вичерпний перелік доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної з обставин, яка є предметом доказування у справі, зазначено ними у додатках до позовної заяви, поданих клопотаннях та заявах по суті справи і заявах з процесуальних питань.

Суд визнає встановленими або спростованими з огляду на вірогідність наявних у матеріалах справи доказів, такі обставини, що є предметом доказування у справі.

Між сторонами у справі 20 липня 2017 р. укладено Договір № 21 про відшкодування додаткових витрат на вивезення твердих побутових відходів (том справи І, а.с. 20-21). З серпня 2017 р. по 05.07.2019 р. сторони у справі укладали додаткові угоди до цього Договору. Станом на 05.07.2019 р. між сторонами у справі укладено додаткову угоду № 30 до договору (том справи І, а.с. 22-45). Вказаними додатковими угодами змінювався зокрема зміст п. 2.1. Договору № 21, а також додатковою угодою № 14 (том справи І, а.с. 34) сторонами змінено зміст пунктів 1.1. та 2.3. Договору.

Пункт 2.1. Договору стосується ціни Договору. Станом на 20 липня 2017 р. сторони погодили, що ціна Договору становить 4166666 грн.

У Додатковій угоді № 30 від 05.07.2019 р. (том справи І, а.с. 45) сторони погодили, що відшкодування додаткових витрат позивача здійснюється за період липень 2017 - червень 2019 років. Сторони домовились, що ціна Договору № 21 становить 76 645 780,51 грн.: - липень - грудень 2017 р. - 18 648 304,40 грн; - січень - грудень 2018 р - 38 340 273,82 грн; - січень - червень 2019 р - 19 657 202,29 грн. Сторони погодили, що конкретна сума відшкодування відповідачем позивачу, яка підлягає виплаті, розраховується відповідно до вимог п. 2. 5. Договору. У п. 3 Додаткової угоди № 30 йдеться про те, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, умови даної додаткової угоди застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його укладення, починаючи з 01.01.2019.

Спір у справі між сторонами виник щодо необхідності внесення змін до Договору № 21 в частині ціни договору. Позивач просить збільшити ціну Договору № 21 за рішенням суду до 78602158,71 грн., шляхом збільшення ціни за період з січня по червень 2019 р. з 19657202,29 грн. до 21613580,49 грн., тобто на 1956378,2 грн. Вказане позивач просить зробити за рішенням суду після того як сторонами у Додатковій угоді № 30 від 05.07.2019 р. за взаємною згодою уже погоджено ціну договору, у тому числі щодо витрат за січень-червень 2019 р.

Відповідач вважає ці вимоги позивача безпідставними, оскільки така ціна договору ним не погоджувалась і його воля на відшкодування позивачу на підставі Договору № 21 фактичних додаткових витрат на суму 78602158,71 грн. відсутня.

Суд встановив, що наявні у матеріалах справи акти № 347, 1018, 2748, 3138, 3540, 5053, 5811, 7481, 75287559, 9743, 15950, 15966, 16113, 19583, 19579, 19611, 222284 (том справи ІІ, а.с. 207-224) підтверджують погодження сторонами у справі тієї обставини, що відшкодуванню позивачу відповідачем підлягають 18130915,52 грн. фактичних додаткових витрат на вивезення ТПВ на підставі Договору № 21 та Додаткових угод №№ 22, 23, 24, 25, 26, 27 та 30 до цього Договору за період з 01.01.2019 р. по 30.06.2019 р. При цьому Акт № 19570 від 09.07.2019 р. стосувався витрат, понесених позивачем у першій декаді червня 2019 р. (з 01.06.2019 р. до 10.06.2019 р.), Акт № 19611 від 09.07.2019 р. стосувався витрат, понесених позивачем у другій декаді червня 2019 р. (з 11.06.2019 р. до 20.06.2019 р.), а акт № 22284 від 09.07.2019 р. стосувався витрат, понесених позивачем у третій декаді червня 2019 р. (з 21.06.2019 р. до 30.06.2019 р.).

Наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями № 7, 17, 22, 26, 35, 46, 53, 58, 61, 68, 75, 79, 83, 96, 103, 4, 5, 6 (том справи ІІ, а.с. 282-299) підтверджується факт сплати відповідачем позивачу протягом лютого-липня 2019 р. вказаної вище суми.

Позивач, підписуючи згадані акти, визнавав розмір витрат, які підлягають йому відшкодуванню за три декади серпня 2019 р. в рамках Договору № 21 та Додаткової угоди № 30 до цього Договору. Ці витрати йому відповідачем відшкодовано.

Відповідно до приписів статей 901 та 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідач у п. 1.1. Договору № 21 відповідач взяв на себе зобов`язання відшкодовувати позивачу його фактичні додаткові витрати на перевантаження та перевезення твердих побутових відходів з м. Львова.

Сторони у справі у п. 2.1. Договору № 21, з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою № 30 від 05.07.2019 р., погодили між собою загальну ціну договору в розрізі ціни послуг за кожен рік (з липня по грудень 2017 р., з січня по грудень 2018 р. та з січня по червень 2019 р.), у тому числі й за період червня 2019 р.

Сторони погодили, що розмір відшкодування витрат позивача за липень 2017 р. червень 2019 р. обмежується 76 645 780,51 грн.

Відповідно до норм статей 626, 627, 628, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами частини 3 статті 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити, зокрема ціну договору. Ціна є істотною умовою господарського договору.

В силу приписів ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Виходячи із приписів статті 189 ГК України, положень Порядку використання коштів для компенсації додаткових витрат на вивезення твердих побутових відходів з м. Львова на 2017-2019 роки, затвердженого Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 02.05.2018 р. № 385/0/5-18 (том справи ІІ, а.с. 18), п. 1.5. Ухвали Львівської міської ради № 2163 від 29.06.2017 р. (том справи 1, а.с. 242-243), суд дійшов висновку, що у п. 2.1. Договору сторони виразили у грошовій формі еквівалент послуг позивача з перевантаження та перевезення з м. Львова твердих побутових відходів у період з 20.07.207 р. до 30.06.2019 р., який повинен застосовуватися як загальний тариф, розмір плати, ставки або збору за Договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач змінювати ціну договору в бік її збільшення відмовляється.

Положення Договору № 21 не передбачають можливості зміни ціни договору за відсутності на це згоди однієї із сторін договору. У п. 2.4. Договору передбачено лише можливість застосування без необхідності внесення змін до Договору збільшеного граничного розміру витрат, що відшкодовуються, у випадку прийняття виконавчим комітетом Львівської міської Ради відповідного рішення.

У матеріалах справи немає доказів прийняття такого рішення виконавчим комітетом Львівської міської Ради після липня 2017 р.

За приписами ст. ст. 651 та 652 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Зміна договору за рішенням суду допускається також у зв`язку з істотною зміною обставин, у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У ч. 2 ст. 652 ЦК України дається перелік умов, за одночасної наявності яких договір може бути змінений за рішенням суду, на вимогу заінтересованої сторони.

У матеріалах справи немає доказів істотного порушення відповідачем умов договору або істотної зміни обставин та одночасної наявності умов, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Позивач на момент укладення Договору знав, якою є погоджена відповідачем ціна договору, а за таких обставин він знав, якою є гранична межа відшкодування додаткових витрат позивача.

Як зазначено вище, Договір № 21 виконано позивачем в розрізі його зобов`язань за липень 2017 р. червень 2019 р. Сторонами погоджено за взаємною згодою 05.07.2019 р. ціну договору, у тому числі щодо січня-червня 2019 р.

Станом на день звернення позивача з позовом до суду та на день вирішення справи судом, розірвання договору № 21 в частині виконання зобов`язань позивача за період з січня 2017 р. по червень 2019 р. неможливе.

Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Суд встановив, що істотне порушення відповідачем умов договору, на думку позивача, полягає у тому, що після підписання 05.07.2019 р. Додаткової угоди № 30, відповідач відмовився підписувати додаткові угоди щодо зміни встановленої п. 2.1. Договору ціни Договору за січень-червень 2019 р., в сторону її збільшення та, як наслідок, відмовився збільшувати загальну ціну договору. Позивач прагне збільшити ціну Договору № 21 в зв`язку з тим, що на його думку, до ціни Договору № 21, яку зазначено у Додатковій угоді № 30, з вини відповідача не включено усіх витрат позивача, понесених ним у червні 2019 р.

Доводи позивача про те, що насправді у згаданих вище актах № 19570 від 09.07.2019 р., № 19611 від 09.07.2019 р., № 22284 від 09.07.2019 р. йдеться про витрати позивача за травень 2019 р. та декілька днів початку червня 2019 р., не є підставою для внесення змін у Договір № 21. Відомості у цих актах зазначені за взаємною згодою сторін. Крім цього, на момент укладення Договору № 21 та Додаткових угод до нього, позивач знав, яким є грошовий еквівалент тих його витрат за січень-червень 2019 р., які відповідач зобов`язується відшкодувати на підставі Договору № 21. Сторони у згаданому договорі не визначали ціни цих витрат за кожен день, декаду, місяць 2019 р. Сторони зазначили лише їх загальний грошовий еквівалент за січень-червень 2019 р. Позивач мав можливість враховувати ціну цих витрат у своїй господарській діяльності з моменту укладення Договору № 21 та додаткових угод до нього.

Крім цього, положення договору та законодавства не містять обов`язку відповідача змінювати ціну послуг за Договором за січень-червень 2019 р., брати на себе обов`язок з відшкодування збільшеної суми додаткових витрат позивача, у випадках збільшення фактичних додаткових витрат позивача на перевантаження та перевезення з м. Львова твердих побутових відходів чи у випадках зростання фактичних витрат безпосередніх перевізників цих відходів.

Сторони у справі на підставі вільного волевиявлення погодили ціну Договору № 21 за січень-червень 2019 р., у тому числі й за першу, другу та третю декади червня 2019 р., шляхом підписання 05.07.2019 р. Додаткової угоди № 30. Станом на день укладення цієї Додаткової угоди, позивач погоджувався із такою ціною договору в цілому та ціною за січень-червень 2019 р., зокрема. У Додатковій угоді передбачено, що вона на підставі ч. 3 ст. 631 ЦК України застосовується до відносин між сторонами, що виникли до її укладення, починаючи з 01.01.2019 р.

Посилання позивача на наявне у п. 2.1. Договору № 21 застереження про те, що «Конкретна сума відшкодування Платником (відповідачем) перевізнику (позивачу), яка підлягає виплаті, розраховується відповідно до вимог п. 2.5.», а також приписи п.п. 2.1. та 2.5. Договору, безпідставні. У згаданому реченні п. 2.1. Договору йдеться про розрахунок кожної конкретної суми, яка підлягає виплаті позивачу, а не про ціну договору та порядок її обчислення. Адже позивач міг і не понести протягом часу надання послуг за Договором № 21 фактичних витрат на суму 76645780,51 грн.

Крім цього, ціну визначено сторонами у п. 2.1. Договору у твердій сумі. У п. 2.5. Договору встановлено порядок проведення розрахунків, строки розрахунків, перелік документів, які подаються для здійснення розрахунків. У вказаних пунктах договору не йдеться про те, що ціна договору, встановлена у п. 2.1. Договору, змінюється без необхідності внесення змін до Договору на підставі та відповідно до поданих позивачем документів. Не йдеться у цих пунктах Договору й про те, що ціна договору підлягає зміні шляхом внесення змін та доповнень до Договору, у випадку зростання або зменшення витрат позивача у звітній декаді, звітному місяці, році та в цілому за період з січня 2016 р. по червень 2019 р.

Пункти 3 та 4 Порядку використання коштів для компенсації додаткових витрат на вивезення твердих побутових відходів з м. Львова на 2017-2019 роки, затвердженого Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 02.05.2018 р. № 385/0/5-18 (том справи ІІ, а.с. 18) стосуються необхідності укладення Договору на виконання Програми та відшкодування витрат. Ці пункти не стосуються ціни договору № 21. У п. 4 йдеться про додаткові витрати, які в межах укладених договорів підлягають відшкодуванню перевізникам. Зміст пункту 4 спростовує доводи позивача про те, що ціна договору встановлюється і має бути рівною фактичним витратам перевізника. У пункті 4 навпаки йдеться про обмеження додаткових витрат, які відшкодовуються, граничною вартістю перевезення, затвердженою рішенням Львівської міської ради .

Посилання позивача на товарно-транспортні накладні як єдиний чинник, що формує ціну договору, необґрунтовані, оскільки у п. 2.1. Договору ціна договору сформована на підставі вільного волевиявлення сторін та їх взаємної згоди. Про вплив товарно-транспортних накладних на формування ціни Договору у Договорі № 21 сторони не домовились.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази існування обставин, з настанням яких законодавець пов`язує можливість примусу за рішенням суду сторони договору до зміни його умов.

Судові витрати у справі на підставі вимог статті 129 ГПК України покладаються на Львівське комунальне підприємство «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс».

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 2, 3, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 238, 240, 241, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» (79019, м. Львів, вул. Жовківська, буд. 18, ) до Департаменту розвитку та експлуатації житлово-комунального господарства Львівської обласної державної адміністрації (м. Львів, вул. Винниченка, буд. 6, ) відмовити повністю.

Судові витрати у справі покладаються на Львівське комунальне підприємство «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс».

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 13.03.2020 р.

Суддя Бортник О.Ю.