ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/8395/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Губенко Н.М., Студенця В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Черненка О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальна транспортна компанія в Україні" - Письмак О.Є.,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейлтранслогістик" - Пічул В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальна транспортна компанія в Україні"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2019

(головуючий - Ходаківська І.П., судді Владимиренко С.В., Корсак В.А.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2019

(суддя Балац С.В.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальна транспортна компанія в Україні"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейлтранслогістик"

про визнання недійсним договору та стягнення 412 522,20 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. В червні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Універсальна транспортна компанія в Україні" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейлтранслогістик" про визнання недійсним договору №21/05-18 про транспортно-експедиторське обслуговування від 21.05.2018 та стягнення 412 522,20 грн (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 09.08.2019).

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивача було введено в оману, шляхом неповідомлення відповідачем під час укладання договору істотних обставин про існування санкцій щодо вагонів, які надавались за оспорюваним договором, що є підставою для визнання цього договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України та відшкодування збитків, понесених внаслідок затримання вагонів в порядку ст. 22 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2019, в позові відмовлено повністю.

4. Суди мотивували свої висновки тим, що прийняття і дія Указу Президента України від 14.05.2018 №126/2018, яким введено в дію рішення Ради Національної безпеки і оборони України "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» є загальновідомою обставиною, а сам Указ є загальнодержавним актом, про що позивач знав або мав знати під час підписання договору. Визначення конкретних вагонів, які мали б використовуватися за оспорюваним правочином не відноситься до істотних умов договору та, відповідно, інформація щодо таких вагонів не може вважатися обставиною, яка має істотне значення в розумінні ст. 230 ЦК України. Позивачем для мети доведення обману з боку відповідача не визначено в чому полягав умисел відповідача при укладенні договору. Станом на момент укладення договору відповідач не знав та не міг знати про можливий арешт вагонів на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 23.07.2018 у справі № 761/27352/18.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення їх доводів

5. Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, ТОВ "Універсальна транспортна компанія в Україні" звернулось з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

6. Касаційна скарга мотивована тим, що: при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами неправильно здійснена оцінка доводів позивача стосовно навмисного введення відповідачем позивача в оману щодо надання за договором вагонів компанії, до якої застосовано санкції, та істотного значення цього факту для реалізації договору; при вирішення справи судами здійснено неправильне застосування норм матеріального права, яке полягає у неправильному тлумаченні норм закону у спірних правовідносинах.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

7. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

8. Між ТОВ "Універсальна транспортна компанія в Україні" (клієнт) та ТОВ "Рейлтранслогістик" (експедитор) укладено договір про транспортно-експедиторське обслуговування від 21.05.2018 № 21/05-18 за умовами якого, відповідач зобов`язується надавати позивачу транспортно-експедиторські послуги по організації перевезень вантажів та забезпеченню позивача залізничним рухомим складом - вагонами відповідача власними, орендованими, такими, що знаходяться під управлінням відповідача на інших законних підставах; оплаті залізничного тарифу та додаткових зборів, встановлених Укрзалізницею за перевезення вантажів клієнта по залізничних шляхах загального користування на території України, країн СНД та Балтії (п. 1.2 договору).

9. Листом від 22.05.2018 № 288/06 відповідач поінформував позивача про номери та кількість вагонів, якими будуть надаватися послуги.

10. На виконання договору відповідачем надані позивачу послуги, які прийняті останнім, що підтверджується актами наданих послуг, які підписані сторонами, скріплені відбитками їх печаток та наявні в матеріалах справи у вигляді засвідчених копій, а саме: від 01.08.2018 № 1 на суму 949500,00 грн, від 01.08.2018 № 2 на суму 22500,00 грн та від 30.06.2018 № 3 на суму 4447,80 грн.

11. Позивачем здійснено часткову оплату таких послуг на загальну суму 600000,00 грн, що підтверджується виписками з рахунку відповідача, які наявні в матеріалах справи у вигляді засвідчених копій, а саме: від 26.06.2018 на суму 450000,00 грн, від 06.07.2018 на суму 100000,00 грн та від 09.07.2018 на суму 50000,00 грн.

12. Указом Президента України від 14.05.2018 №126/2018 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" яким застосовано обмежувальні заходи (санкції) щодо АТ "ВЕБ ЛІЗІНГ", якому належали вагони, які надавались за оспорюваним договором про транспортно-експедиторське обслуговування від 21.05.2018 № 21/05-18.

13. Посилаючись на те, що відповідач, укладаючи спірний договір, знав про існування санкцій відповідно до Указу Президента України від 14.05.2018 №126/2018, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" щодо вагонів власності АТ "ВЕБ ЛІЗІНГ", які надавались за оспорюваним договором та не повідомив про дану обставину позивача, яка могла перешкодити вчиненню правочину, позивач на підставі ст. 230 ЦК України просить визнати недійсним договір про транспортно-експедиторське обслуговування від 21.05.2018 № 21/05-18. Крім того, посилаючись на те, що на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 23.07.2018 у справі 761/27352/18 було накладено арешт на деякі вагони, внаслідок чого з особового рахунку позивача було списано кошти на підставі накопичувальних карток станцій перевізника, позивач також просить стягнути з відповідача 412 522,20 грн збитків.

Позиція Верховного Суду

14. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наступне.

15. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

16. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

17. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

18. За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України, до якої відсилає ст. 230 ЦК України, істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

19. У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману.

20. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

21. Надавши оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам, суди встановили, що оспорюваний договір про транспортно-експедиторське обслуговування від 21.05.2018 № 21/05-18 не містить конкретних номерів вагонів, якими відповідач зобов`язався забезпечити позивача. При цьому умови спірного договору не передбачають необхідності додаткового подальшого узгодження сторонами номерного переліку вагонів, якими відповідач зобов`язаний надавати позивачеві послуги з перевезення.

22. Судами встановлено, що надсилання відповідачем листа від 22.05.2018 № 288/06 на адресу позивача було здійснено з метою інформування останнього про кількість вагонів, якими будуть надаватися послуги і таке інформування було правом відповідача.

23. Також судами встановлено, що позивачем не визначено в чому саме полягав умисел відповідача при укладенні договору від 21.05.2018 № 21/05-18, в той час як наявність умислу є обов`язковою умовою для визнання правочину недійсним відповідного до ст. 230 ЦК України, як такого, що укладеного під впливом обману, враховуючи фактичне прийняття послуг від відповідача за спірним договором.

24. Крім того, станом на момент укладення договору від 21.05.2018 № 21/05-18 відповідач не знав та не міг знати про можливий арешт вагонів на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 23.07.2018 у справі 761/27352/18.

25. Враховуючи наведені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні спірного правочину мало місце навмисне введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо вагонів, якими відповідач зобов`язався забезпечити позивача з метою виконання спірного договору.

26. Крім того, судами встановлено, що дія Указу Президента України від 14.05.2018 № 126/2018, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", є загальновідомою обставиною.

27. Так, загальновідомими обставинами є такі обставини, що відомі широкому загалу, зокрема, суду та особам, які беруть участь у справі. Загальновідомість того чи іншого факту є відносною і залежить від часу, що сплинув після події, поширеності інформації про подію в певній місцевості.

28. Оскільки Указ Президента України є нормативно-правовим актом, який відповідно до Указу Президента України «Про порядок оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» оприлюднюються в офіційних друкованих виданнях: "Офіційний вісник України", "Урядовий кур`єр", "Офіційний вісник Президента України", а також на офіційному веб-сайті Президента України, то посилання позивача на те, що відповідач замовчував обставини щодо дії Указу Президента України від 14.05.2018 № 126/2018, є безпідставними та необґрунтованими.

29. Доводи касаційної скарги про те, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами неправильно здійснена оцінка доводів позивача щодо навмисного введення відповідачем позивача в оману стосовно надання за договором вагонів компанії, до якої застосовано санкції, та істотного значення цього факту для реалізації договору, не спростовують правомірності висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, в той час як відповідно до приписів ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

30. Щодо позовних вимог про стягнення збитків, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

31. За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

32. Виходячи з загальних принципів цивільного права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) протиправної поведінки; 2) наявності збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

33. Відсутність будь-якого із зазначених елементів виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

34. Місцевим судом встановлено, що обґрунтовуючи наявність збитків позивач: не визначив, яке саме договірне зобов`язання порушив відповідач; не вказав причинно-наслідкового зв`язку між порушенням зобов`язання (яке не доведено) та збитками; не вказав в чому саме полягає вина відповідача; не довів, що факт арешту вагонів є виною відповідача, враховуючи відсутність підозри та вироку суду у кримінальному провадженні.

35. Крім того, місцевий суд встановив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір збитків, оскільки на його підтвердження позивач посилається на відомості щодо плати за користування вагонами №030500001 та №03050002, в той час як зазначені вагони відсутні в переліку вагонів, затриманих згідно з актами загальної форми (форма ГУ-23) № 6533 та № 6534.

36. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення збитків, водночас суд апеляційної інстанції обґрунтовано зауважив, що ч. 2. ст. 230 ЦК України передбачені спеціальні правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а саме відшкодування збитків у подвійному розмірі та моральної шкоди, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину, однак вказана стаття не була визначена позивачем як матеріально-правова підстава позову в частині стягнення збитків.

37. У касаційній скарзі відсутні доводи, які стосуються безпосередньо висновків судів попередніх інстанцій в частині стягнення збитків.

38. Водночас зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що при їх ухвалені судами правильно застосовано норми матеріального права, зокрема приписи ст. 230 ЦК України, яка є підставою даного позову, водночас посилання скаржника не неправильне тлумачення судами попередніх інстанцій норм закону у спірних правовідносинах є безпідставним та необґрунтованим.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

39. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

40. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 309 ГПК України).

41. Таким чином, перевіривши рішення та постанову судів попередніх інстанцій в межах доводів касаційної скарги, встановивши, що доводи касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального законодавства при прийнятті оскаржуваних судових актів не знайшли свого підтвердження та зводяться до переоцінки доказів у справі, Верховний Суд дійшов висновку щодо відсутності підстав її задоволення.

Розподіл судових витрат

42. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальна транспортна компанія в Україні" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 у справі №910/8395/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді Н.М. Губенко

В.І. Студенець