ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2020 р. Справа№ 910/7277/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Токарева А.Г.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Гаражний кооператив автолюбителів "ДНІПРОВСЬКИЙ" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2019

у справі № 910/7277/19 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

до Обслуговуючого кооперативу "Гаражний кооператив автолюбителів "ДНІПРОВСЬКИЙ"

про стягнення 103 632,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Обслуговуючого кооперативу "Гаражний кооператив автолюбителів "ДНІПРОВСЬКИЙ" про стягнення 103 632,88 грн. заборгованості за договором №ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування.

Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати коштів за експлуатацію фіксованих місць паркування, що стало наслідком виникнення у останнього заборгованості у розмірі 103 632,88 грн., з яких: 95 385,60 грн. основного боргу, 6 421,78 грн. пені, 1 286,77 грн. інфляційних втрат та 538,73 грн. 3% річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.08.2019 у справі №910/7277/19 позов задоволено.

Стягнуто з Обслуговуючого кооперативу "Гаражний кооператив автолюбителів "ДНІПРОВСЬКИЙ" на користь Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" 95 385,60 грн. основного боргу, 6421,78 грн. пені, 1 286,77 грн. інфляційних втрат, 538,73 грн. 3 % річних та 1 921,00 грн. судового збору.

Приймаючи вказане рішення, суд встановив факт неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо оплати коштів за експлуатацію фіксованих місць паркування за договором №ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування та факт наявності заборгованості, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором за період з січня 2019 по квітень 2019, з урахуванням часткових оплат, на суму 95 385,60 грн., задовольнив у повному обсязі. Враховуючи доведеність факту несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за договором №ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, вимоги позивача про стягнення з відповідача 538,73 грн. 3 % річних, 1 286,77 грн. інфляційних втрат та 6 421, 78 грн. пені, також визнані судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі за розрахунком позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга мотивована порушенням та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного.

Висновок суду в оскаржуваному рішенні ґрунтується на умовах пункту 3.1. Договору №ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017, відповідно до якого плата ОК ГКА "Дніпровський" на користь КП "Київтранспарксервіс" становить 6,50 грн. за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, а також, на положеннях Наказу КП "Київтранспарксервіс" від 29.12.2018 № 172 "Про введення в дію рахунку структури тарифів на послуги з паркування транспортних засобів". Втім, судом не враховано наступні обставини, норми права та доводи відповідача.

Ціна Договору №ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017 згідно п. 3.1. складається з трьох складових елементів: 1) вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 0,82, грн.; 2) ПДВ - 0,16 грн.; 3) збір за місця для паркування транспортних засобів - 5,52 грн.

Збір за місця для паркування транспортних засобів належить до місцевих зборів згідно із п. 10.2. ст. 10 Податкового кодексу України.

Стаття 268-1 Податкового кодексу України регулює правовий порядок збору за місця для паркування транспортних засобів. Зокрема, згідно із п. 268-1.4.1. ст. 268-1 Податкового кодексу України ставка збору та порядок сплати збору до бюджету встановлюються відповідною міською радою.

Отже, третя складова ціни Договору, викладеної в пункті 3.1., прямо відповідає ставці збору за місця для паркування транспортних засобів, яка затверджується Київською міською радою.

Таким чином, згідно із п. 1 рішення Київської міської ради від 20.12.2018 №490/6541 "Про внесення зміни до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 №242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві", третій складовий елемент ціни Договору №ДНП-2017-12/102 від 15.12.2017 з 01 січня 2019 має складати 0,00 грн.

Позивач обґрунтовує тариф на послуги паркування транспортних засобів в розмірі 6,50 грн. за добу наказом КП "Київтранспарксервіс" від 29.12.2018 №172 "Про введення в дію рахунку структури тарифів на послуги з паркування транспортних засобів", проте даний Наказ позивача не містить розрахунків тарифу на послуги з паркування згідно Порядку формування тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів, що затверджений Постановою КМУ від 02.03.2010 №258 "Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів", а отже не ґрунтується на положеннях даної Постанови КМУ і не може бути правовою підставою для прийняття рішення судом.

Отже, з 01.01.2019 третій складовий елемент ціни Договору №ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017, викладений у п. 3.1., не відповідає нормам чинного законодавства України, а тому підлягає виконанню в межах чинного законодавства.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін. Наголошує, що доводи скаржника із приводу завищення вартості одного паркомісця є необґрунтованими та безпідставними, оскільки вартість одного місця для платного паркування транспортних засобів згідно умов пункту 3.1. Договору, наказу КП "Київтранспарксервіс" від 29.12.2018 №172 "Про введення в дію рахунку структури тарифів на послуги з паркування транспортних засобів" становить 6,50 грн. на добу. При цьому, КП "Київтранспарксервіс" є єдиним оператором з паркування транспортних засобів в м. Києві по організації та експлуатації місць платного паркування транспортних засобів, а плата за паркування транспортних засобів є одним із джерел наповнення коштів цільового фонду спеціального бюджету міста Києва. Щодо доводів скаржника про необхідність застосування Постанови КМУ від 02.03.2010 №258 "Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів", то такі підстави відсутні, оскільки позивач згідно умов договору не є надавачем послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача 09.09.2019 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2019 у справі №910/7277/19 апеляційну скаргу відповідача залишено без руху з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження та без подання клопотання про його поновлення з обґрунтуванням причин пропуску.

27.09.2019 від Обслуговуючого кооперативу "Гаражний кооператив автолюбителів "ДНІПРОВСЬКИЙ" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке вмотивовано отриманням останнім повного тексту рішення 19.08.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2019 поновлено відповідачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

15 грудня 2017 між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (надалі - Сторона - 1, позивач) та Обслуговуючим кооперативом "Гаражний кооператив автолюбителів "ДНІПРОВСЬКИЙ" (надалі - Сторона - 2, відповідач) було укладено Договір № ДНП-2017-12/101, відповідно до умов якого Сторона-1 надає за плату Стороні-2 право на організацію та експлуатацію 144 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 16 спеціальних місця для безкоштовно паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Дніпровський район, вул. Воскресенська, 2-а в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (надалі - "Фіксовані місця для паркування"), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту (п.1.1. договору).

Під "Фіксованими місцями для паркування" в цьому договорі визначено експлуатацію 144 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 16 спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дніпровський район, Воскресенська, 2-а в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (п. 1.2 договору).

"Фіксовані місця для паркування" вважаються переданими в експлуатацію Стороні-2 з моменту набрання чинності Договору (п. 1.3 договору).

Пунктом 2.2.6 договору передбачено обов`язок Сторони-2 своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі Стороною-1 згідно з розділом 3 цього Договору.

Згідно п. 3.1 Договору плата Сторони-2 (відповідача) Стороні-1 (позивачу) згідно умов даного Договору становить 6,50 грн. за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в тому числі: вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 0,82 грн.; ПДВ - 0,16 грн.; збір за місця для паркування транспортних засобів - 5,52 грн.

Загальна сума щомісячних платежів Сторони-2 Стороні-1 по Договору визначена в Графіку платежів (Додаток № 1 до даного Договору) (п. 3.2 договору).

У пункті 3.3 Договору зазначено, що розрахунок за цим Договором здійснюється шляхом оплати Стороною-2 Стороні-1 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця, відповідно до Графіку платежів (Додаток №1 до даного Договору).

Відповідно до п. 3.6 Договору, плата Сторони-2 Стороні-1, визначена в п. 3.1 Договору, може бути змінена у випадках зміни розміру податків та зборів, з яких формується плата за "Фіксовані місця для паркування". В цьому випадку сторони зобов`язуються переукласти договір виходячи із змінених розмірів податків та зборів.

Згідно п. 3.4 Договору Сторона-1 зобов`язана не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, підготувати в двох примірниках Акт приймання-передачі наданих послуг. Сторона-1 надсилає два примірника Акту приймання-передачі наданих послуг Стороні-2 шляхом поштового відправлення (цінним листом з описом вкладення, без повідомлення про вручення) на адресу Сторони-2, яка вказана в цьому Договорі. Сторони дійшли згоди, що в цьому випадку Акт приймання-передачі наданих послуг вважається належним чином переданим Стороною-1 та прийнятим Стороною-2. Сторона-2 зобов`язана протягом п`яти робочих днів з дня прийняття Акту приймання-передачі наданих послуг підписати його та повернути Стороні-1 один примірник Акту (п. 3.1. договору).

Пунктом 3.5 договору передбачено, якщо в установлений строк Сторона-1 не одержить підписаний Акт приймання-передачі наданих послуг або мотивовану відмову від його підписання, послуги вважаються прийнятими без зауважень.

Відповідно до п.п. 2.2.6 п. 2.2 договору Сторона-2 зобов`язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі Стороною-1 згідно з розділом 3 цього Договору.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що цей договір вступає в силу з 01.01.2018 і діє до 31.12.2020.

Спір у справі виник внаслідок неналежного, на думку позивача, виконання відповідачем умов договору № ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017, а саме в частині своєчасної та повної оплати коштів за експлуатацію фіксованих місць паркування в період з січня по квітень 2019, що стало причиною виникнення у відповідача 95 385,60 грн. заборгованості та підставою для нарахування 6 421,78 грн. пені, 538,73 грн. 3% річних та 1 286,77 грн. інфляційних втрат.

З наданого до матеріалів справи опису вкладення №321 від 06.03.2019, фіскального чеку від 06.03.2019 та накладної №321 від 06.03.2019 вбачається, що з метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача направлявся лист-вимога №053/05-630 від 06.03.2019 щодо виконання зобов`язання за договорами, зокрема, за договором №ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017. Проте, станом на момент звернення позивача з позовом до суду, дана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

У силу норм ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Внаслідок укладення Договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування №ДНП - 2017-12/101 від 15.12.2017, між сторонами згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України виникли цивільні права та обов`язки.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що зміни у цей договір (за винятком випадку, передбаченому пунктом 3.6. договору) можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього договору, яка набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання Сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді.

Пункти 6.5, 6.6 договору містять перелік випадків, коли Сторона-1 має право достроково розірвати цей Договір в односторонньому порядку, та порядок його розірвання. Пунктом 6.9 Договору визначено право Сторони-2 на розірвання Договору в односторонньому порядку, незалежно від наявності порушення умов цього Договору Стороною-1, за умови письмового повідомлення Сторони-1 про розірвання Договору не пізніше, ніж за 30 календарних днів до запланованої дати розірвання Договору.

Станом на час розгляду справи вищевказаний договір є чинним, що не заперечується сторонами.

До позовної заяви додано копії Додаткових угод № 1 від 30.01.2018, № 2 від 31.08.2018, № 3 від 27.12.2018 до договору, які фактично підписані та скріплені печаткою лише Сторони-1 (позивача) та не містять підпису Сторони-2 (відповідача).

Враховуючи п. 6.4 договору, згідно якого додаткова угода до договору набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання Сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, та непідписання вказаних Додаткових угод до договору зі сторони відповідача, у суду відсутні підстави вважати, що такі угоди набрали чинності та являються невід`ємною частиною договору.

При цьому додана до позовної заяви копія листа № 053/05-1519 від 03.05.2019, згідно якого позивач повторно направив відповідачу на підписання акти надання послуг та Додаткові угоди № 1 від 30.01.2018, № 2 від 31.08.2018, № 3 від 27.12.2018 до Договору з проханням повернути один примірник позивачу, додатково підтверджує, що станом на 03.05.2019 вказані Додаткові угоди до договору не були підписані зі сторони відповідача.

Таким чином, як вірно встановив суд першої інстанції, при вирішенні даного спору суду слід виходити з умов чинного Договору № ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017.

Предметом спору у даній справі є, зокрема, стягнення заборгованості відповідача з оплати щомісячних платежів за право на експлуатацію фіксованих місць для паркування згідно Договору за січень, лютий, березень та квітень 2019 в загальній сумі 95 385,60 грн. (основний борг).

Аналіз умов укладеного між сторонами договору свідчить про те, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 ст. 903 ЦК України встановлює обов`язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, встановлених у договорі, якщо останнім передбачено надання такої послуги за плату.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи умови п.п. 1.1, 1.2, 3.1, 3.3 договору, відповідач мав сплати до 20 числа кожного місяця платежі за надане на підставі договору право на організацію та експлуатацію 144 місць для платного паркування транспортних засобів з визначеною платою 6,50 грн. за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу відповідно до кількості днів у місяці, зокрема, за січень 2019 в сумі 29 016,00 грн., за лютий 2019 в сумі 26208,00 грн., за березень 2019 в сумі 29016,00 грн. та за квітень 2019 в сумі 28080,00 грн.

На виконання умов договору відповідачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти за січень 2019 у розмірі 4 374,72 грн. (платіжне доручення № 586 від 04.03.2019), за лютий 2019 у розмірі 3 951,36 грн. (платіжне доручення № 614 від 13.03.2019), за березень 2019 у розмірі 4 374,72 (платіжне доручення № 594 від 05.04.2019) та за квітень 2019 у розмірі 4 233,60 грн. (платіжне доручення №639 від 06.05.2019).

Здійснення вищевказаних щомісячних платежів у наведених сумах відповідачем не заперечувалось, при цьому обґрунтовуючи оплату у наведеному розмірі відповідач посилається на п. 3.1. договору, який підлягає зміні шляхом викладення в новій редакції з 01.01.2019 на підставі пункту 1 Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 № 490/6541, зокрема: "плата ОК "ГКА "Дніпровський" на користь КП "Київтранспарксервіс" становить 0,98 (нуль гривень 98 копійок) за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу в тому числі: вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів -0,82 (0 грн. 82 коп.); ПДВ - 0,16 (0 грн. 16 коп.); збір за місця для паркування транспортних засобів - 0,00 (нуль гривень 00 копійок)".

Відповідач стверджує, що 14.06.2019 ним надіслало на адресу КП "Київтранспарксервіс" "Оферту до Договору про внесення змін до Договорів №ДПН-2017-12/99, ДНП-2017-12/100, ДНП-2017-12/101, ДНП-2017-12/102 від 15.12.2017, шляхом викладення пункту 3.1. в новій редакції відповідно до норм чинного законодавства України".

При цьому, колегія суддів відзначає, що хоча матеріали справи і містять докази направлення 14.06.2019 відповідачем позивачу оферти про внесення змін до Договору ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017 шляхом викладення п. 3.1. цього Договору в новій редакції, проте в матеріалах справи відсутні докази прийняття пропозиції (акцепту) позивачем.

У будь-якому випадку, направлення відповідачем позивачу в червні 2019 пропозиції (оферти) про зміну умов Договору ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017 не впливає на обов`язок відповідача здійснити оплату згідно даного Договору за період січень-квітень 2019.

Враховуючи викладене, як вірно встановив суд першої інстанції, у відповідача були відсутні підстави для сплати щомісячних платежів за Договором за січень, лютий, березень та квітень 2019 в менших сумах, виходячи з плати за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, яка не узгоджена умовами укладеного між сторонами Договору.

Стосовно наведених доводів відповідача колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.1, 1.2 Статуту КП "Київтранспарксервіс" (далі - Статут), КП "Київтранспарксервіс" (надалі - Підприємство) створене згідно з рішенням Київради від 15.03.07 № 261/922, Підприємство засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Відповідно до п. 4.1. Статуту, Підприємство у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України, указами та розпорядженнями Президента України, рішеннями Київради, розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, іншими нормативними актами та цим Статутом.

З преамбули Договору № ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017 вбачається, що при його укладенні сторони керувались рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051 "Про Правила благоустрою міста Києва".

Відповідно до п. 17.1.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених наведеним рішенням Київської міської ради, Правилами паркування транспортних засобів у м. Києві, які є розділом XVII Правил благоустрою міста Києва, визначається єдиний порядок організації та функціонування платних місць для паркування транспортних засобів на території міста Києва з метою, зокрема, підвищення дисципліни сплати збору за послуги паркування, збільшення фінансових, надходжень до бюджету м. Києва.

Згідно до п. 17.2 Правил благоустрою міста Києва плата за послуги паркування включає в себе ставку збору за паркування, відшкодування витрат на утримання та обслуговування місць для платного паркування, забезпечення планового прибутку уповноваженої особи (оператора) та може включати інвестиційну складову у разі затвердження Київською міською радою інвестиційної програми, якою передбачена зазначена складова; збір за паркування транспортних засобів - місцевий податок, який згідно із законом запроваджується і зупиняється Київською міською радою на території міста Києва та зараховується до бюджету м. Києва; платники збору за паркування автотранспортних засобів - водії чи відповідні юридичні особи, що паркують транспортні засоби у відведених або спеціально обладнаних для цього місцях.

Відповідно до п. 17.3.1 Правил благоустрою міста Києва організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Згідно п. 10.2.1 ст. 10 Податкового кодексу України збір за місця для паркування транспортних засобів належить до місцевих податків

Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України (п. 10.5 ст. 10 Податкового кодексу України).

Згідно п. 268 1.3.1 ст. 268 1 Податкового кодексу України ставки збору встановлюються за кожний день провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у гривнях за 1 кв. метр площі земельної ділянки, відведеної для організації та провадження такої діяльності, у розмірі до 0,075 відсотка мінімальної заробітної плати, установленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

20.12.2018 Київською міською радою прийнято рішення № 490/6541 "Про внесення зміни до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" (далі - Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 № 490/6541).

Згідно п. 1 Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 № 490/6541 вирішено внести зміну до пункту 3 Положення про збір за місця для паркування транспортних засобів у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року N 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" (в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923), виклавши його в такій редакції: "3. Ставка збору. Ставка збору встановлюється за кожний день провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у гривнях за 1 квадратний метр площі земельної ділянки, відведеної для організації та провадження такої діяльності, у розмірі 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, відповідно до рішення та згідно з переліком паркувальних майданчиків, які закріплені за комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (таблиця 1).".

Водночас, 13.12.2018 Київською міською радою прийнято рішення № 416/6467 "Про Бюджет міста Києва", додатком 10 до якого є Положення про формування та використання коштів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва у 2019 році. Пунктом 2 цього Положення визначено джерела формування коштів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва, якими є, зокрема, 60 відсотків плати за паркування транспортних засобів на майданчиках для платного паркування, які закріплені за Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс".

Відповідно до п. 8.4.8. Статуту КП "Київтранспарксервіс" Підприємство видає у межах своєї компетенції накази, організовує та перевіряє їх виконання.

У зв`язку зі зміною ставок збору за місця для паркування транспортних засобів у м. Києві, встановлених рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 зі змінами та доповненнями, враховуючи Додаток 10 до рішення Київської міської ради від 13 грудня 2018 року № 416/6467 "Про Бюджет міста Києва", керуючись п. 8.4.5 Статуту, КП "Київтранспарксервіс" видано Наказ від 29.12.2018 № 172 "Про введення в дію рахунку структури тарифів на послуги з паркування транспортних засобів" (копія наявна в матеріалах справи) (далі - Наказ № 172). Пунктом 1 наведеного наказу затверджено та введено в дію з 1 січня 2019 року розрахунки структури тарифів на послуги з паркування транспортних засобів на одну годину, день, ніч, місяць і на квартал та розрахунок вартості надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування (ніч) та денного паркування для всіх територіальних зон у м. Києві в новій редакції.

Згідно з Наказом № 172 вартість надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування (ніч) з 01.01.2019 в межах III територіальної зони паркування становить 6,50 грн.

Разом з цим, пунктом 3.1 договору передбачено, що плата Сторони-2 (відповідача) Стороні-1 (позивачу) згідно умов даного договору становить 6,50 грн. за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу.

Як встановлено судом, договір є чинним станом на час розгляду справи, в тому числі і в частині умов наведеного пункту 3.1.

При цьому колегія суддів відзначає, що хоча матеріали справи і містять докази направлення 14.06.2019 відповідачем позивачу оферти про внесення змін до Договору № ДПН-2017-12/101 від 15.12.2017 шляхом викладення п. 3.1 цього договору в новій редакції, проте в матеріалах справи відсутні докази прийняття пропозиції (акцепту) позивачем.

Однак, в будь-якому випадку, направлення відповідачем позивачу в червні 2019 року пропозиції (оферти) про зміну умов Договору № ДПН-2017-12/101 від 15.12.2017 не впливає на обов`язок відповідача здійснити оплату згідно даного договору за період січень-квітень 2019 року.

Зважаючи на наведене, у відповідача були відсутні жодні підстави для сплати щомісячних платежів за договором за січень, лютий, березень та квітень 2019 року в менших сумах, виходячи з плати за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, яка не узгоджена умовами укладеного між сторонами договору.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на невідповідність Наказу №172 Порядку формування тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів, що затверджений постановою КМУ від 02.03.2010 №258, вищевстановлених обставин не спростовують. При цьому, Наказ №172 з підстав невідповідності його умовам зазначеного Порядку відповідачем не оспорювався, відповідні заперечення відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції останнім не висувались, а в апеляційній скарзі не вказано, яким саме положенням Порядку не відповідає наказ позивача №172.

Таким чином, враховуючи здійснення відповідачем часткових платежів у спірному періоді (4 374,72 грн. за січень 2019 згідно платіжного доручення від 04.03.2019 №586; 3951,36 грн. за лютий 2019 згідно платіжного доручення від 13.03.2019 №614; 4374, 72 грн. за березень 2019 згідно платіжного доручення від 05.04.2019 №594; 4233,60 грн. за квітень 2019 згідно платіжного доручення від 06.05.2019 №639), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що всупереч умовам укладеного між сторонами Договору ДНП-2017-12/101 від 15.12.2017, який станом на час розгляду справи є чинним в редакції на момент його укладення сторонами, відповідачем була здійснена оплата за надані послуги не в повному обсязі та з прострочкою платежу, що підтверджується вищенаведеними та оціненими судом доказами.

Матеріалами справи підтверджується, що заборгованість відповідача з оплати за січень 2019 становить 24 641,28 грн., за лютий 2019 - 22 256,64 грн., за березень 2019 - 24 641,28 грн., за квітень 2019 - 23 846,40 грн., а всього 95 385,60 грн. (основний борг).

При цьому, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилені як безпідставні твердження відповідача про невідповідність актів приймання-передачі наданих послуг за січень - квітень 2019 положенням ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", при цьому враховує, що, відповідно до абз. 9 ч. 2 наведеної статті, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Реквізити актів приймання-передачі наданих послуг за січень - квітень 2019 дозволяють ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні спірної господарської операції, містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Крім того, посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на не підписання ним актів здачі-приймання наданих послуг за період з січня по квітень 2019 відхиляються судом, оскільки встановлений сторонами у Договорі порядок розрахунків не передбачає обов`язкової умови їх підписання для проведення щомісячних оплат. Не підписання сторонами актів здачі-приймання послуг не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку щодо оплати наданих послуг.

Аналогічний висновок міститься у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.06.2018 у справі №910/20720/16.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 95 385,60 грн. основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь 538,73 грн. 3% річних, 1 286,77 грн. інфляційних втрат та 6421,78 грн. пені.

З розрахунків позивача вбачається, що він просить стягнути 3 % річних, інфляційні втрати та пеню, нараховані на заборгованість по актам №424 від 31.01.2019, №1093 від 28.02.2019, №1813 від 31.03.2019.

На заборгованість по акту №2531 від 30.04.2019 позивачем 3 % річних, інфляційні втрати та пеня не нараховувались та до стягнення не заявлялись.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у загальному розмірі 538,73 грн. за період прострочки відповідачем сплати за надані послуги за січень-березень 2019 вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з невірним розрахунком 3% річних в частині визначення початку перебігу прострочки відповідача за січень 2019.

Так, позивач не врахував, а суд першої інстанції помилково не звернув увагу на те, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Тобто, у зв`язку з тим, що граничний строк оплати за січень 2019 припадав на 20.01.2019 (вихідний день), прострочка відповідача з оплати за січень 2019 розпочалась з 22.01.2019.

Здійснивши власний розрахунок 3 % річних на заборгованість по актах №424 від 31.01.2019, №1093 від 28.02.2019, №1813 від 31.03.2019, колегією суддів встановлено наступне.

Так, по акту №424 від 31.01.2019 за періоди з 22.01.2019 по 03.03.2019 на суму заборгованості 29 016,00 грн. та з 04.03.2019 по 17.05.2019 на суму заборгованості 24 641, 28 грн., з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 249,68 грн.

По акту №1093 від 28.02.2019 за періоди з 21.02.2019 по 12.03.2019 на суму заборгованості 26 208,00 грн. та з 13.03.2019 по 17.05.2019 на суму заборгованості 22 256, 64 грн. з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 163,81 грн.

По акту №1813 від 31.03.2019 за періоди з 21.03.2019 по 04.04.2019 на суму заборгованості 29 016,00 грн. та з 05.04.2019 по 17.05.2019 на суму заборгованості 24 641,28 грн. з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 122,86 грн.

Враховуючи викладені розрахунки, з відповідача на користь позивача за перерахунком суду підлягають стягненню 3% річних у розмірі 536,35 грн. (249,68 грн. + 163,81 грн. + 122,86 грн.) В іншій частині вимог про стягнення 3% річних в сумі 2,38 грн. слід відмовити.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.07.2019 у справі №905/600/18, нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в загальному розмірі 1286,77 грн. за період прострочки відповідачем сплати за надані послуги за січень-березень 2019, враховуючи, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог (ч.1 ст.14 ГПК України), суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в заявленій сумі 1286,77 грн.

Крім того, позивач також просив стягнути з відповідача на його користь 6 421,78 грн. пені.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що у разі порушення Стороною-2 (відповідачем) строків здійснення оплати, встановлених цим договором, Сторона-1 (позивач) набуває право вимоги у Сторони-2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми несплати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено його неправильність в частині визначення початку перебігу прострочки відповідача за січень 2019, оскільки, як уже встановлено судом вище, позивачем не враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Здійснивши власний розрахунок пені на заборгованість по актах №424 від 31.01.2019, №1093 від 28.02.2019, №1813 від 31.03.2019, колегією суддів встановлено наступне.

Так, по акту №424 від 31.01.2019 за періоди з 22.01.2019 по 03.03.2019 на суму заборгованості 29 016,00 грн. та з 04.03.2019 по 17.05.2019 на суму заборгованості 24 641, 28 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 2 981,29 грн.

По акту №1093 від 28.02.2019 за періоди з 21.02.2019 по 12.03.2019 на суму заборгованості 26 208,00 грн. та з 13.03.2019 по 17.05.2019 на суму заборгованості 22 256, 64 грн. з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 1952,38 грн.

По акту №1813 від 31.03.2019 за періоди з 21.03.2019 по 04.04.2019 на суму заборгованості 29 016,00 грн. та з 05.04.2019 по 17.05.2019 на суму заборгованості 24 641,28 грн. з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 1459,49 грн.

Враховуючи викладені розрахунки, з відповідача на користь позивача за перерахунком суду підлягає стягненню пеня у розмірі 6393,16 грн. (2 981,29 грн. + 1952,38 грн. + 1459,49 грн.). В іншій частині вимог про стягнення 3% річних в сумі 28,62 грн. слід відмовити.

Місцевий господарський суд не звернув уваги на вказані обставини справи, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.

За змістом статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Обслуговуючого кооперативу "Гаражний кооператив автолюбителів "ДНІПРОВСЬКИЙ" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2019 у справі №910/7277/19 з підстав, викладених в ній, підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду м.Києва від 07.08.2019 у справі №910/7277/19

підлягає частковому скасуванню з вищенаведених підстав, з викладенням резолютивної частини рішення в редакції постанови Північного апеляційного господарського суду.

У відповідності до ст. 129 ГПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову судові витрати за розгляд позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, судові витрати за розгляд апеляційної скарги відповідача у зв`язку з частковим її задоволенням, підлягають стягненню з позивача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Гаражний кооператив автолюбителів "ДНІПРОВСЬКИЙ" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2019 у справі №910/7277/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2019 у справі №910/7277/19 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:

"1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу "Гаражний кооператив автолюбителів "Дніпровський" (02218, м. Київ, вулиця Петра Вершигори, будинок 2, ідентифікаційний код 22870782) на користь Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, вулиця Леонтовича, будинок 6, ідентифікаційний код 35210739) 95 385,60 грн. заборгованості, 6393,16 грн. пені, 536,35 грн. 3% річних, 1286,77 грн. інфляційних втрат, 1920,42 грн. судового збору за подання позовної заяви.

3. В решті позову відмовити."

3. Стягнути з Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, вулиця Леонтовича, будинок 6, ідентифікаційний код 35210739) на користь Обслуговуючого кооперативу "Гаражний кооператив автолюбителів "Дніпровський" (02218, м. Київ, вулиця Петра Вершигори, будинок 2, ідентифікаційний код 22870782) 0,86 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду м.Києва видати накази.

5. Матеріали справи №910/7277/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська