ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2020 р. Справа № 922/176/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Джерелій В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Рогожкіна Ярослава Олеговича, м. Харків
до Фізичної особи - підприємця Марченко Анни Михайлівни, м. Харків
про стягнення 12000,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Кокорев Е.О. (ордер серії АХ № 1007913 від 20.01.2020);

відповідача - Коваль В.М. (довіреність № 531 від 19.02.2020).

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Рогожкін Ярослав Олегович, м. Харків (далі за текстом - позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця Марченко Анни Михайлівни, м. Харків (аділ за текстом - відповідач) 12000,00 грн.

Позов обґрунтовано з посиланням на те, що позивач сплатив на користь відповідача 12000 грн. в розрахунку на те, що між сторонами в подальшому буде укладено договір на розробку веб-сайту, проте в подальшому такий договір між сторонами не було укладено, а відповідач в добровільному порядку отримані кошти повертати відмовляється.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.01.2020 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, ат відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено розгляд справи по суті на 24.02.2020.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 3348 від 10.02.2020), в якому просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На думку відповідача, сплативши грошові кошти позивач тим самим акцептував оферту відповідача стосовно укладення договору № 195-Р від 10.12.2018 на розробку веб - сайту, проект якого попередньо було передано відповідачем позивачем через представника останнього, тобто такий договір між сторонами було укладено. Відповідач вказує, що отримавши грошові кошти він приступив до виконання умов цього договору, та виконав більшу частину його умов. Відповідач вважає, що зазначені обставини свідчать про безпідставність вимог позивача про повернення безпідставно отриманих грошових коштів на підставі та в порядку, визначеному ст. 1212 ЦК України .

В процесі розгляду справи по суті в судовому засіданні 24.02.2020 оголошено перерву до 10.03.2020, та протокольною ухвалою від 24.02.2020 в порядку визначеному ч. 5 ст. 161 ГПК України надано сторонам можливість надати суду письмові пояснення стосовно обставин, які мають істотне значення для розгляду даної справи.

Позивач надав суду письмові пояснення (вх. № 605 від 10.03.2020) в яких наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, та зокрема вказує, що договір на розробку веб-сайту між сторонами в належній форму не було укладено, оскільки сторони не дійшли згоди стосовно всіх істотних умов такого договору, зокрема не узгодили текст договору, в т.ч. його технічне завдання, тощо.

Відповідач також надав суду письмові пояснення (вх. № 6152 від 10.03.2020), в яких доповнює правову позицію, викладену у відзиві на позов, та наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог.

На судове засідання 10.03.2020 прибули представники сторін.

Представник позивача підтримує вимоги, викладені у позовній заяві, та просить суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.

Як свідчать матеріали справи, та не заперечується сторонами у даній справі починаючи з 20.11.2018 між ними засобами електронного зв`язку велася переписка з приводу розробки відповідачем на замовлення позивача веб-сайту, про що свідчать скрін-шоти електронних листів позивача та відповідача з цього приводу (а. с. 109-147).

Як зазначає відповідач, після попередніх перемовин між сторонами, а саме, листування, зустрічей, телефонних переговорів було досягнуто усної домовленості про співпрацю.

Відповідач вказує, що 07.12.2018 о 20:24 від позивача на ел. адресу менеджер відповідача - Олени Завалій було надіслано документи з реквізитами позивача для подальшої підготовки рахунку-фактури та Договору. В подальшому, упродовж декількох днів був підготовлений договір на розробку веб-сайту та виставлено рахунок № СФ-1333 від 10.12.2018 на повну попередню вартість послуг, які були відправлені на ел. адресу позивача 10.12.2018 р о 15:03, та після деяких уточнень з боку Позивача, було внесені корегування до деяких пунктів договору та надіслано варіант з цими змінами. 12.12.2018 р о 17:07 було відправлено позивачу фінальну редакцію договору за № 195-Р від 10.12.2018.

В подальшому, як зазначає відповідач, 13.12.2018 менеджер відповідача - Олена Завалій передала особисто в руки представника позивача - 2 екземпляри підписаного відповідачем договору № 195-Р від 10.12.2018 на підписання його позивачем (відповідач стверджує, що саме надані ним позивачу додатки № 1 та № 2 до договору були додані позивачем до позовної заяви; а. с. 14-17).

Договір № 195-Р від 10.12.2018 доданий відповідачем до відзиву на позовну заяву (а. с. 31-35), а відповідно до його умов (п. 1.1.), позивачем, як замовник доручає, а відповідач, як виконавець, приймає на себе обов`язок здійснити розробку веб-сайту згідно з технічним завданням - додаток № 1 та переліку послуг по розробці веб-сайту, строк їх виконання і вартість - додаток № 2 і зобов`язується здійснити за завданням замовника вказані в даному договорі послуги, а замовник зобов`язується прийняти послуги та оплатити їх.

Пунктами 2.1.-2.4. договору передбачено, що вартість робіт, які виконуються виконавцем в відповідності до умов договору, визначаються сторонами в додатку № 2 до цього договору; що протягом трьох робочих днів від дати укладення даного договору замовник сплачує виконавцю 12000 грн. від суми договору, згідно з Додатком № 2 - з Переліком робіт з розробки веб-сайту, термін їх виконання та вартість (Додаток № 2); що протягом трьох робочих днів після узгодження сторонами Додатку № 1 - Технічне завдання на розробку веб-сайту, замовник сплачує виконавцю 33865 грн. від суми Договору, згідно з Додатком № 2 - з Переліком робіт з розробки веб-сайту, термін їх виконання та вартість (Додаток № 2); що остаточний розрахунок у розмірі 33865 грн. за виконану послугу Замовник здійснює протягом двох робочих днів з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг).

Суд зазначає, що додатки № 1 та № 2 до договору № 195-Р від 10.12.2018 були додані позивачем до позовної заяви, при цьому додаток № 1 містить певні технічні умови щодо розробки веб-сайту, а додаток № 2 (перелік послуг по розробці веб-сайту, строк їх виконання і вартість) містить види робіт, проте в ньому не узгоджено графіку їх виконання.

Суд також констатує, що договір № 195-Р від 10.12.2018 та додатки № 1 та № 2 до договору містять підписи лише відповідача, проте вони не підписані позивачем.

Як свідчать матеріали справи, 13.12.2018 позивач платіжним дорученням № 37 від 13.12.2018 перерахував на користь відповідача 12000,00 грн. (а. с. 10). У графі «Призначення платежу» в згаданому платіжному дорученні позивач зазначив: «Попередня оплата за розробку web-сайту згідно договору № 195-Р від 10.12.2018 та рах.-фак. № СФ-1333 від 10.12.2018».

Відповідач, з посиланням на електронну переписку, стверджує що в подальшому 13.12.2018 о 17:34 менеджер Відповідача Олена, направила лист до позивача з підтвердженням отримання передоплати за обумовлені договором послуги та зазначила, що з наступного дня відповідач починає працювати над технічним завданням, що є супроводжувальною документацією згідно з предметом Договору та у подальшому розроблений документ повинен був оновити попередньо узгоджений додаток № 1 до Договору та конкретизувати строки виконання усіх робіт у додатку № 2, а ці додатки до договору планувалося пере підписати з Позивачем після їх узгодження.

Також відповідач стверджує, що за період з моменту надання ним позивачу договору № 195-Р від 10.12.2018 та внесення останнім передоплати відповідачем було виконано більшу частину робіт по проекту позивача, а саме, на загальну суму 45865 грн.; ця сума включає 12000 грн., які сплачені платіжним дорученням №37 від 13.12.2018 на підставі пункту 2.2 Договору, і 33865,00 грн., які позивач зобов`язаний сплатити згідно з пунктом 2.3 Договору, однак останнім всупереч умовам договору не сплачені.

Як зазначає позивач в позовній заяві, після здійснення ним передоплати сторони не дійшли згоди стосовно усіх «суттєвих моментів», договір на розробку веб-сайту між сторонами так і не був укладений, тобто договірних відносин між сторонами не виникло.

Як свідчать матеріали справи, в зв`язку з зазначеними обставинами позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою вих. № 01/19 від 06.02.2019 (а. с. 11), в якому зазначив що оскільки договір № 195-Р від 10.12.2018 між сторонами не був укладений, він вимагає повернути кошти у сумі 12000,00 грн. В даному листі позивач також підтвердив, що у випадку повернення відповідачем 6000 грн. із зазначеної вище суми в добровільному порядку до 12.02.2019 він втрачає право на стягнення решти боргу в сумі 6000 грн., та зазначив про те, що цей лист є угодою про прощення боргу в розумінні ст. 605 ЦК України в частині повернення коштів у сумі 6000,00 грн.

У відповіді відповідач направив на адресу позивача лист вих. № 02 від 11.02.2019 (а. с. 36) в якому зазначив про безпідставність вимог останнього щодо повернення передоплати, вказав що здійснення ним передплати є підтвердженням укладання договору № 195-Р від 10.12.2018 на розробку веб-сайту; що отримані кошти були використані відповідачем з метою надання послуг за договором; що загальна вартість виконаних відповідачем робіт за договором становить 45865 грн., в зв`язку з чим, просив позивача сплатити на його користь суму в розмірі 33865 грн. (за виключенням раніше сплачених 12000 грн.) з підписанням акту виконаних робіт на відповідну суму. До зазначеного листа відповідачем додано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 1028 на суму 45865 грн.

Оскільки, перераховані позивачем на користь відповідача кошти в сумі 12000 грн. так і не були останнім повернуті, а договір на розробку веб-сайту, на думку позивача, так і не був укладений, останній звернувся до суду з позовом по даній справі, в якому з посиланням зокрема на положення ст. 1212 ЦК України просить суд стягнути їх з відповідача як безпідставно набуті.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За умовами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтями 626-627 ЦК України, зокрема передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 639 ЦК України зокрема передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 1 ст. 640 ЦК України передбачено, що Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з вимогами ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

При цьому, ст. 642 ЦК України, зокрема передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Стаття 181 ГК України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті зазначається про те, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

При цьому, ч. 8 згаданої статті також передбачено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вже було зазначено вище, починаючи з 20.11.2018 між сторонами у справі засобами електронного зв`язку велася переписка з приводу розробки відповідачем на замовлення позивача веб-сайту (а. с. 109-147).

Як зазначає відповідач, він засобами електронного зв`язку та шляхом передачі представнику позивача передав на підпис проект договору № 195-Р від 10.12.2018 на розробку веб-сайту до якого додав додатки № 1 та № 2, які є невід`ємною його частиною, а також рахунок-фактуру № СФ-1333 від 10.12.2018 на оплату послуг за розробку веб-сайту згідно з договором № 195-Р від 10.12.2018.

Позивач сплативши платіжним дорученням № 37 від 13.12.2018 грошові кошти в сумі 12000 з посиланням в графі призначення платежу «Попередня оплата за розробку веб-сайту згідно договору № 195-Р від 10.12.2018 р. та рах.-фак. № СФ-1333 від 10.12.2018 р. Без ПДВ» в розумінні ст.. 642 ЦК України, вчинив дію (сплатив відповідну суму грошей), яка засвідчує його бажання укласти договір, тобто своїми конклюдентними діями підтвердив укладання договору про надання послуг № 195-Р від 10.12.2018 між сторонами, здійснивши фактичні дії на його виконання.

Зазначене в свою чергу спростовує доводи позивача про те, що договір є не підписаним з його боку, а тому нібито не породжує для нього будь-яких прав та обов`язків.

Доводи позивача про те, що додатки № 1 та № 2 договору, якими сторони мали узгодити його істотні умови, зокрема щодо предмету та строку виконання, суд вважає безпідставними, оскільки п. п. 2.2-2.5 договору № 195-Р від 10.12.2018 передбачено наступний порядок оплати: протягом трьох робочих днів від дати укладення даного договору замовник сплачує виконавцю 12000 грн. від суми договору, згідно з Додатком № 2 - з Переліком робіт з розробки веб-сайту, термін їх виконання та вартість (Додаток № 2); що протягом трьох робочих днів після узгодження сторонами Додатку № 1 - Технічне завдання на розробку веб-сайту, замовник сплачує виконавцю 33865 грн. від суми Договору, згідно з Додатком № 2 - з Переліком робіт з розробки веб-сайту, термін їх виконання та вартість (Додаток № 2); що остаточний розрахунок у розмірі 33865 грн. за виконану послугу Замовник здійснює протягом двох робочих днів з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг).

Таким чином, сплачені позивачем 12000 грн. фактично є передоплатою за договором, після отримання якої відповідач має приступити до виготовлення технічного завдання (розділ договору № 195-Р від 10.12.2018: визначення, які використовуються в договорі) в відповідності до побажань замовника з цього приводу.

Як зазначає відповідач, з посиланням на документи, додані до клопотання (вх.. № 6152 від 10.03.2020; а. с. 95-108), отримавши від позивача передоплату в сумі 12000 грн., він приступив до виконання обумовленого сторонами в переписці та в особистих бесідах технічного завдання на виконання робіт за договором, що є додатком № 1, та підгодовував додаток № 2 - перелік робіт по розробці веб-сайту, строки його виконання та вартість, які в подальшому направив як на електронну адресу позивача та листом вих.. № 02 від 11.02.2019 на підписання.

До того, надсилаючи лист-вимогу вих. № 01/19 від 06.02.2019 (а. с. 11), позивач в ній зокрема підтвердив, що у випадку повернення відповідачем 6000 грн. із зазначеної вище суми в добровільному порядку до 12.02.2019 він втрачає право на стягнення решти боргу в сумі 6000 грн. Таким чином, в даній вимозі позивач усвідомлював та фактично визнав той факт, що відповідач отримавши від нього передоплату вчиняв певні дії на виконання своїх зобов`язань щодо розробки веб-сайту, та з цією метою витратив (повністю або частково) кошти отримані від позивача як передоплату.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність між сторонами договірних правовідносин, на виконання яких, яки вже було зазначено вище, позивачем і здійснено сплату спірних 12000 грн.

Разом з тим, в поданому позові позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Разом з тим, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України свідчить що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

У свою чергу аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, набуті останнім за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано на підставі положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція зокрема викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 18.04.2019 у справі №902/224/18.

За таких обставин, заявлений позивачем позов про стягнення з відповідача 12000 грн. грошових коштів набутих без належних правових підстав та з посиланням при цьому на положення ст. 1212 ЦК України, задоволенню не підлягає.

З урахуванням вимог ст. ст. 123, 126, 129 ГПК України, судові витрати у справі підлягають покладенню на позивача

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "16" березня 2020 р.

Суддя О.І. Байбак