ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. ОдесаСправа № 915/1780/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі

апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва

на рішення господарського суду Миколаївської області від 19.11.2019, суддя в І інстанції Давченко Т.М., повний текст якого складено 19.11.2019 в м. Миколаєві

у справі № 915/1780/19

за позовом: Міського комунального підприємства Миколаївводоканал

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва,

про стягнення грошових коштів у загальній сумі 104216,71 грн.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року Міське комунальне підприємство Миколаївводоканал звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва про стягнення 85 076,11 грн. заборгованості, 14 193,39 грн. пені, 3 702,54 грн. втрат від інфляції та 1 244,67 грн. 3% річних, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договору № Ю/84-к від 13.02.2018 щодо оплати у повному обсязі наданих у листопаді-грудні 2018 року послуг з централізованого водовідведення.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору № Ю/84-к від 13.02.2018 не оплатив у повному обсязі надані йому у листопаді-грудні 2018 року послуги з централізованого водовідведення, заборгованість становить 85076,11 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п. 4.3 договору 14193,39 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3702,54 грн. втрат від інфляції та 1244,67 грн. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 19.11.2019 позов задоволено повністю. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва на користь Міського комунального підприємства Миколаївводоканал грошові кошти в загальній сумі 104216 грн. 71 коп., із яких 85076 грн. 11 коп. основний борг; 1244 грн. 67 коп. 3 % річних; 3702 грн. 54 коп. інфляційні втрати; 14193 грн. 39 коп. пеня, а також грошові кошти на відшкодування витрат на оплату позовної заяви судовим збором у сумі 1921 грн.

Судове рішення мотивовано встановленими по справі обставинами, на підставі яких дослідивши наявні в ній докази, надавши правову оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва, не погоджуючись із судовим рішенням в частині стягнення пені в сумі 14 193,39 грн., звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на приписи ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 19.11.2019 в частині стягнення пені в сумі 14 193,39 грн. та постановити нове рішення про стягнення пені не більше 30% від заявленої суми.

Відповідач просить суд, враховуючи надане законом право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення, а також приймаючи до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок порушення відповідачем строків оплати наданих послуг, врахувати те, що пеня нарахована позивачем не тільки за несплачені суми, а й за ті рахунки, які оплачені позивачем - зменшити розмір пені, що нарахована позивачем.

Водночас, при вирішенні судом питання щодо зменшення розміру пені скаржник звертає увагу суду на статус відповідача як бюджетної організації, яка фінансується за рахунок держави, відсутність заподіяння збитків іншим учасникам господарських відносин внаслідок порушення відповідачем зобов`язання перед позивачем, а тяжкий фінансовий стан в державі Україна і неповне фінансування бюджетних установ, в тому числі військових формувань, є загальновідомим фактом який згідно приписів ст. 75 ГПК України вважається встановленим і не повинен доводитись.

Крім того, скаржник звертає увагу суду на те, що КЕВ м. Миколаїв послуги з водопостачання закуповує не для власних потреб, а для потреб гуртожитків ЗСУ, в яких проживають військовослужбовці та працівники ЗСУ та для потреб військових частин, а саме для забезпечення потреб особового складу Збройних Сил України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Позивач зазначає, що скаржником на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі не надано жодного доказу можливості зменшення судом розміру заявленої до стягнення пені не більше 30% а саме:

- звернення до головного розпорядника коштів з вимогою (проханням) спрямувати бюджетні кошти до Казначейства для сплати для рахунків;

- відмови зі сторони Казначейства або головного розпорядника коштів сплатити отримані рахунки;

- доказів про відсутність на його рахунках необхідних коштів для добровільного виконання свого зобов`язання;

- доказів неприбутковості своєї організації.

Також Скаржник не надає доказів на підтвердження того, що нараховані штрафні санкції є надмірно великими порівняно із збитками кредитора.

Позивач вказує, що саме скаржник повинен здійснювати контроль за споживанням комунальних послуг у межах лімітів споживання за договором та своєчасною їх сплатою. Неприбутковість організації насправді тут ні до чого. Відсутність своєчасного та ефективного контролю з боку керівництва скаржника призвело до виникнення заборгованості за спожиті комунальні послуги з водопостачання та водовідведення. Для добровільного виконання умов договору у відповідача були у наявності рахунки, які він отримав своєчасно від позивача та мав можливість сплатити у будь який час з моменту їх отримання до моменту винесення та виконання рішення суду через Казначейство.

Приймаючи рішення, суд прийняв до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Також судом взято до уваги таке, що Скаржником на протязі всього строку дії цього договору, а безпосередньо за 2018 рік не виконувались обов`язки по сплати коштів за отримані послуги з водовідведення, а саме за періоди з червня по жовтень 2019 року. Ці обставини знайшли своє підтвердження у рішенні господарського суду Миколаївської області від 21 січня 2019 року по справі № 915/1265/18р.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 13.02.2018 між Міським комунальним підприємством "Миколаївводоканал" (виробник) та Квартирно-екслуатаційним відділом міста Миколаїв (споживач) було укладено договір на централізоване водовідведення №Ю/84-к, відповідно до пункту 1.1 якого Виробник зобов`язується надавати Споживачеві послуги з централізованого водовідведення ДК 021:2015-90430000-0 "Послуги з відведення стічних вод" в точках розподілу відповідно до умов цього договору, а Споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором; дотримуватися Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008 (далі - Правила користування), Тимчасових правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в місті Миколаєві, затверджених рішенням Миколаївської міської ради №45/10 від 22.04.2010 (далі - Тимчасові правила), Правил приймання стічних вод у комунальну каналізацію м. Миколаєва, затверджених рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №70 від 23.01.2003 (далі - Місцеві правила приймання) та цього договору, а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором.

Згідно з пунктом 1.2 договору №Ю/84-к від 13.02.2018 характеристика об`єктів Споживача, на яких надаються послуги, та характеристики засобів обліку води зазначається в дислокації об`єктів (додаток №2 до цього договору).

Пунктом 2.1 договору №Ю/84-к від 13.02.2018 передбачено, що тарифи на послуги з централізованого водовідведення станом на 01.01.2018 становлять 6,156 грн за 1 куб.м (з ПДВ), а з 05.01.2018 6,12 грн за 1 куб.м (з ПДВ).

В силу пункту 2.2 договору №Ю/84-к від 13.02.2018 для визначення договірних (планових) обсягів послуг на наступний рік Споживач не пізніше 15 листопада поточного року надає Виробнику відомості про розмір очікуваного споживання обсягів послуг по місяцях (кварталах) для оформлення додатку №3 до цього договору "Договірні (планові) обсяги споживання послуг", який оформлюється з урахуванням додатку №3-а "Розрахунок (нормативний) місячного обсягу водоспоживання та водовідведення". У разі ненадання Споживачем зазначених відомостей у встановлений термін розмір очікуваного споживання обсягів послуг на наступний рік встановлюється Виробником на рівні відповідних періодів поточного року. Сума договору становить 662385,60 грн разом з ПДВ. У разі зміни тарифів послуги надаються в межах суми договору або за ініціативою Споживача сума договору переглядається з оформленням відповідної додаткової угоди.

За умовами пунктів 2.4, 2.5 договору №Ю/84-к від 13.02.2018 плата за надані послуги за наявності засобів обліку води справляється за їх показаннями згідно з пунктами 10-13 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005. У разі відсутності у Споживача засобу обліку або неможливості виконати ремонт існуючого Виробник має право зобов`язати Споживача встановити або замінити засіб обліку у тридцятиденний термін з моменту пред`явлення такої вимоги. У випадку наявності у Споживача декількох об`єктів водоспоживання, облік стоків здійснюється з урахуванням показань всіх засобів обліку, зареєстрованих за Споживачем у Виробника.

Відповідно до пункту 3.2 договору №Ю/84-к від 13.02.2018 оплата послуг здійснюється Споживачем у порядку та строки, передбачені Порядком розрахунків (додаток №6 до цього договору).

Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлений договором строк (підпункт 1 пункту 4.2 договору №Ю/84-к від 13.02.2018).

У підпункті 1 пункту 4.3 договору №Ю/84-к від 13.02.2018 сторони узгодили, що Виробник має право нараховувати у разі несвоєчасного внесення Споживачем плати за надані послуги пеню у розмірі, встановленому законодавством та цим договором.

В силу пункту 8.1 договору №Ю/84-к від 13.02.2018 цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє з 01.01.2018 по 31.12.2018.

Згідно з пунктами 1-4 додатку №6 до договору №Ю/84-к від 13.02.2018 розрахунковим вважається період з 23-го числа попереднього календарного місяця до такого ж числа поточного календарного місяця. Закінченням розрахункового періоду вважається місяць, в якому Споживач зобов`язаний надати Виробнику дані про обсяг спожитих послуг. Назва розрахункового періоду співпадає з назвою місяця, в якому цей період закінчується. Покази засобів обліку відповідно до переліку об`єктів споживача і точок обліку фіксуються Споживачем на останній день кожного розрахункового періоду та оформлюються Споживачем письмовим звітом про обсяги фактично спожитих послуг (додаток №7 до цього договору) із зазначенням обсягу послуг, спожитих кожним із субспоживачів окремо (за наявності). Звіт субспоживача про обсяги фактично спожитих послуг узгоджується з основним Споживачем. Цей звіт надається Споживачем Виробнику в останній день звітного розрахункового періоду і є підставою для здійснення остаточних розрахунків за звітний розрахунковий період. У випадку співпадання дати надання звіту з вихідним чи святковим днями Споживач надає цей звіт у найближчий банківський (операційний) день, що передує вихідному чи святковому дню. В день надання звіту про обсяги фактично спожитих послуг Споживач зобов`язаний отримати рахунки за фактично спожиті послуги за звітний (поточний) розрахунковий період. Розрахунки за послуги проводяться Споживачем виключно грошовими коштами на рахунок Виробника. За згодою Виробника оплата може здійснюватися іншими способами, що не суперечать чинному законодавству України. За дату оплати приймається дата зарахування коштів на рахунок Виробника або дата внесення Споживачем готівки в касу виробника. Рахунки за фактично спожиті послуги мають бути оплачені Споживачем на поточний рахунок Виробника протягом 5-ти банківських (операційних) днів з дня їх отримання.

Пунктом 6 додатку №6 до договору №Ю/84-к від 13.02.2018 визначено, що у разі несвоєчасного виконання Споживачем своїх грошових зобов`язань, обумовлених цим договором, Виробник проводить Споживачу нарахування за весь час прострочення: пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який здійснюються нарахування на суму простроченого грошового зобов`язання та 3% річних на суму простроченого грошового зобов`язання. При цьому сума простроченого грошового зобов`язання за послуги повинна бути сплачена споживачем з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що на виконання зобов`язань за договором МКП Миколаївводоканал у період листопад-грудень 2018 року надано КЕВ м. Миколаєва послуги з централізованого водовідведення на загальну суму 139506 грн. 44 коп. з ПДВ відповідно до актів приймання-передачі наданих послуг: за листопад 2018 року ? від 20.11.2018 на суми 16167 грн. 89 коп. та 54430 грн. 33 коп.; за грудень 2018 року ? від 20.11.2018 на суми 16097 грн. 80 коп., 9330 грн. 02 коп. та 43480 грн. 40 коп.; зазначені акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

На оплату наданих послуг позивачем виставлено відповідачеві відповідні рахунки: від 20.11.2018 № Ц-ВО-8029/0506-11.2018/20 на суму 16167 грн. 89 коп.; від 20.11.2018 № Ц-ВО-8029/0507-11.2018/20 на суму 54430 грн. 33 коп.; від 18.12.2018 № Ц-ВО-8029/0507-12.2018/18 на суму 43480 грн. 40 коп.; від 19.12.2018 № Ц-ВО-8029/0507-12.2018/19 на суму 9330 грн. 02 коп.; від 20.12.2018 № Ц-ВО-8029/0506-12.2018/20 на суму 16097 грн. 80 коп., а загалом на суму 139506 грн. 44 коп.

В порушення умов договору, розрахунки за надані у листопаді-грудні 2018 року послуги відповідачем проводились несвоєчасно та не у повному обсязі, так відповідач оплатив надані послуги частково на суму 54430,33 грн., що підтверджується копією витягу з касових реєстрів платіжних доручень від 18.12.2018 № 1050, прострочена заборгованість складає 85076,11 грн., яка відповідачем не сплачена. Відповідач просив суд зменшити розмір нарахованої позивачем пені посилаючись на норми ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено прострочення КЕВ м. Миколаєва виконання грошових зобов`язань щодо своєчасної та у повному обсязі оплати наданих МКП Миколаївводоканал послуг з централізованого водовідведення, внаслідок чого утворився основний борг у сумі 85076 грн. 11 коп., а тому вимога про стягнення цієї суми є обґрунтованою.

Суд також визнав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахувань на суми допущених прострочень платежів: 3 % річних та інфляційних втрат, які узгоджуються з положеннями чинного законодавства, якими передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Суд погодився з поданими позивачем розрахунками 3 % річних у сумі 1244 грн. 67 коп., нарахованих на суму прострочених платежів за період 04.01.2018-30.06.2019 та суми 3702 грн. 54 коп. ? інфляційних втрат за період грудень 2018 року ? травень 2019 року, і визнав, що зазначені суми належить стягнути з КЕВ м. Миколаєва. Суд також визнав обґрунтованими і позовні вимоги про стягнення з відповідача пені за прострочення оплати наданих послуг та погодився з поданим позивачем розрахунком пені в сумі 14193 грн. 39 коп., нарахованої на прострочені відповідачем платежі за загальний період 04.01-30.06.2019.

Вирішуючи клопотання відповідача щодо зменшення в порядку ст. 233 ГК України суми пені, підлягаючої до стягнення з відповідача, суд урахував обставини даної справи та приписи законодавства, інтереси обох сторін, прийняв до уваги загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність та не вбачав підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені.

Предметом судового розгляду у даній справі є стягнення з відповідача 85 076,11 грн. заборгованості, 14 193,39 грн. пені, 3 702,54 грн. втрат від інфляції та 1 244,67 грн. 3% річних, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договору № Ю/84-к від 13.02.2018 щодо оплати у повному обсязі наданих у листопаді-грудні 2018 року послуг з централізованого водовідведення.

Предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у даній справі є ухвалене судом першої інстанції рішення в частині стягнення пені в сумі 14 193,39 грн., розмір якої скаржник просить зменшити та стягнути пеню не більше 30% від заявленої до стягнення суми.

Враховуючи встановлені приписами 269 ГПК України межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів переглядає судове рішення в межах вимог апеляційної скарги.

Статтею 233 ГК України передбачене право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проаналізувавши зазначені норми, слід дійти висновку, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з приписами статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У підпункті 1 пункту 4.3 договору №Ю/84-к від 13.02.2018 сторони узгодили, що Виробник має право нараховувати у разі несвоєчасного внесення Споживачем плати за надані послуги пеню у розмірі, встановленому законодавством та цим договором.

Пунктом 6 додатку №6 до договору №Ю/84-к від 13.02.2018 визначено, що у разі несвоєчасного виконання Споживачем своїх грошових зобов`язань, обумовлених цим договором, Виробник проводить Споживачу нарахування за весь час прострочення, зокрема, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який здійснюються нарахування на суму простроченого грошового зобов`язання.

За таких обставин позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню в сумі 14 193,39 грн за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором №Ю/84-к від 13.02.2018 за період з 04.01.2019 по 30.06.2019.

Посилання апелянта на те, що виникнення у нього заборгованості перед позивачем зумовлене відсутністю відповідних бюджетних асигнувань, судом апеляційної інстанції оцінюються критично, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Вказаний висновок повністю узгоджується з висновками Європейського суду з прав людини, які викладені в рішеннях у справах "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та "Бакалов проти України" і в силу положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються господарськими судами при розгляді справ як джерело права.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апеляційної скарги стосовно того, що під час розгляду позовних вимог щодо стягнення пені суд першої інстанції безпідставно не застосував положення статті 233 ГК України, яким передбачено право суду зменшити розмір штрафних санкцій, оскільки зменшення заявленого до стягнення розміру неустойки є правом суду, а не його обов`язком, тому за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення нарахованих відповідачу штрафних санкцій.

Отже, з огляду на недоведеність відповідачем існування обставин, які б стали підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, місцевим господарським судом підставно стягнуто штрафну санкцію у визначеному позивачем розмірі.

Посилання відповідача на відсутність коштів, бюджетного фінансування та інші обставини не можуть бути підставою для зменшення розміру пені та не можуть свідчити про помилковість висновків суду про відсутність підстав для зменшення розміру неустойки, оскільки вказане не було єдиним мотивом для відмови у зменшенні розміру пені, а оцінено в сукупності з іншими обставинами, про що зазначено вище.

Суд апеляційної інстанції констатує, що аргументи апеляційної скарги про важкий фінансовий стан відповідача та про наявність підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, які, на думку колегії суддів, були правильно оцінені судом попередньої інстанції.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно не вбачав підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені, врахувавши інтереси обох сторін, ступінь виконання зобов`язання боржником та причини неналежного виконання, цим самим забезпечивши баланс інтересів сторін.

Суд погоджується з доводами, наведеними у відзиві на апеляційну скаргу, як такими, що узгоджуються із встановленими судом обставинами справи та нормами матеріального і процесуального права.

Натомість, звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник не довів неправильне застосування судом попередньої інстанції норм права як необхідної передумови для скасування судового рішення, що оскаржується у цій справі.

Так, господарським судом прийнято рішення при дотриманні норм процесуального права з правильним застосуванням норм матеріального права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин. Незгода відповідача з рішенням господарського суду та бажання зміни рішення у справі на свою користь не свідчить про неправильне застосування судом вказаних відповідачем норм права.

Судом першої інстанції відповідно до вимог статті 86 ГПК України досліджено наявні в матеріалах справи докази, які були достатніми для прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі. Доводи апеляційної скарги вказаного не спростовують.

Апеляційний суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі апеляційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального права та не порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим зазначене рішення підлягає залишенню без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 2881,50 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 19 листопада 2019 року у справі № 915/1780/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Мишкіна М.А.