ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2020 року м.Дніпро Справа № 904/2954/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Паруснікова Ю.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2019

у справі № 904/2954/19

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРСПЕЦМАРКЕТ", м. Кам`янське, Дніпропетровська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Баша Людмила Вікторівна , м. Дніпро

про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу у розмірі 135982,60 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРСПЕЦМАРКЕТ" і просить суд стягнути матеріальну шкоду в порядку регресу у розмірі 135 982,60 грн, витрати на послуги адвоката у розмірі 15000,00 грн та судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.03.2019 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Ford Explorer", державний номер НОМЕР_1 та транспортного засобу марки "БАЗ", державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який працює водієм ТОВ "Інтерспецмаркет". Оскільки винуватцем ДТП визнано ОСОБА_2 , згідно постанови суду від 17.04.2019, а останній працює водієм в ТОВ "Інтерспецмаркет", та згідно Довідки про обставини ДТП транспортний засіб марки "БАЗ", державний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 в момент ДТП, належить відповідачу, то саме відповідач як роботодавець має відшкодувати шкоду, заподіяну в ДТП. Тому, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу шкоду в порядку регресу (суброгації) в розмірі 135 982,60 грн (235 982,60 грн - 100 000,00 грн), які не покриваються страховим полісом ПрАТ "СК "Уніка".

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2019р. у справі №904/2954/19 у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРСПЕЦМАРКЕТ" про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу у розмірі 135 982,60 грн. відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Альфа Страхування" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРСПЕЦМАРКЕТ" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" 135 982,60 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації).

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права, а саме: ст. 979 Цивільного кодексу України, а також ст. 16, 25 Закону України «Про страхування».

За твердженнями апелянта, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються відповідними положеннями законодавства, що стосуються права вимоги (регресу).

Також зазначає, що місцевим господарським судом порушено вимоги ст. 86 ГПК України щодо оцінки доказів на підтвердження спричинених збитків.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2019 року у справі № 904/2954/19, розгляд скарги призначений в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

29.01.2020 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерспецмаркет" до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду - без змін.

11.02.2020 року від Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування" надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

19.02.2020 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерспецмаркет" надійшли заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02.05.2018 між ПрАТ "СК "Альфа Страхування" (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 330.1370794.201, копія якого міститься в матеріалах справи (арк.с.9-16).

Предметом цього договору страхування є надання послуг страхування транспортного засобу "Ford Explorer", державний номер НОМЕР_1 .

25.03.2019 року о 16 годині 40 хвилин у м. Дніпрі по провулку Добровольців відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Ford Explorer", державний номер НОМЕР_1 та транспортного засобу марки "БАЗ", державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який працює водієм ТОВ "Інтерспецмаркет".

Враховуючи наявність договору страхування, 25.03.2019 власник пошкодженого транспортного засобу "Ford Explorer", державний номер НОМЕР_1 звернувся до ПрАТ "СК "Альфа Страхування" з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (арк.с.19)

ПП Баша Людмилою Вікторівною було складено Перелік запчастин після дефектації № 2781 від 26.03.2019 (арк.с.23), згідно якого вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу "Ford Explorer", державний номер НОМЕР_1 складає 239 202,00 грн, з яких:

- крило заднє праве - 1 шт - 74220,00 грн,

- підкрилок задній правий - 1 шт - 4219,00 грн,

- двері задні праві - 1 шт - 92 040,00 грн,

- ручка зовнішня задніх правих дверей - 1 шт - 6384,00 грн,

- арка пластикова заднього правого крила - 1 шт - 6540,00 грн,

- молдинг нижній задніх правих дверей - 1 шт - 13210,00 грн,

- нижня частина заднього бампера - 1 шт - 30340,00 грн,

- захисна накладка задніх правих дверей - 1 шт - 11130,00 грн,

- комплект для вклейки - 1 шт - 475,00 грн,

- металовироби - 1 шт - 644,00 грн.

З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Ford Explorer", державний номер НОМЕР_1 , було проведено його огляд, про що складено Протокол огляду КТЗ від 02.04.2019 (арк.с.21).

В матеріалах справи міститься звіт №0330.206.19 від 02.04.2019 про оцінку колісного транспортного засобу "Ford Explorer", державний номер НОМЕР_1 , складений ПП Бендерович І.В. (оцінювач), в якому зазначено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу становить 143216,88 грн.

08.04.2019 позивачем складено розрахунок страхового відшкодування, згідно якого розмір збитку становить 235982,60 грн (239232,60 - 3250,00 (франшиза за договором страхування)).

08.04.2019 позивачем складено страховий акт за договором страхування №0330.206.19.01.01 на суму 235 982,60 грн (арк.с.25).

17.04.2019 постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП (арк.с.18).

Платіжним дорученням № 11803 від 22.04.2019 позивачем було перераховано ПП Баша Людмилі Вікторівні грошові кошти у сумі 235982,60 грн (арк.с.26).

Відповідно до полісу АМ № 008825137, транспортний засіб марки "БАЗ", державний номер НОМЕР_2 застраховано у ПрАТ "СК "Уніка" (арк.с.27).

Згідно полісу ліміт за шкоду майну становить 100000,00 грн, франшиза - 0,00 грн.

Позивачем було направлено на адресу ПрАТ "СК "Уніка" заяву на виплату страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 235982,60 грн.

ПрАТ "СК "Уніка" 22.05.2019 відшкодувало позивачу шкоду частково, в межах ліміту відповідальності, у розмірі 100000,00 грн, що підтверджується банківською випискою, копія якої міститься в матеріалах справи (арк.с.29).

Позивачем було здійснено заходи досудового врегулювання спору, а саме: на адресу відповідача була направлена претензія № 0330/2019 від 26.04.2019, в якій позивач пропонує відповідачу сплатити суму регресу (завданих збитків) у розмірі 135982,60 грн (арк.с.30).

Відповідачем на адресу позивача була направлена відповідь № 44-05/д від 14.05.2019, в якій зазначено, що виставлений ПП Баша Л.В. рахунок на суму 239232,60 грн не відповідає переліку робіт визначених договором наряду-заказа на роботи № 6352 від 28.03.2019, тому відповідач вимушений відмовити у задоволенні претензійних вимог (арк.с.31).

В матеріалах справи міститься акт надання послуг № 209 від 19.07.2019 підписаний позивачем та ПП Баша Л.В , відповідно до якого виконано кузово-фарбувальні роботи на загальну суму 239232,60 грн з ПДВ (арк.с.95).

Також в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують вартість придбаних ПП Баша Л.В. запчастин на автомобіль "Ford Explorer" (арк.с.130-136), які надано третьою особою на вимогу суду.

Надаючи оцінку даним спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає, що предметом спору є вимога позивача про стягнення з відповідача завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 135982,60 грн., яка не була покрита страховим полісом ПрАТ "СК "Уніка".

З приводу доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Види добровільного страхування, на які видається ліцензія, визначаються згідно з прийнятими страховиком правилами (умовами) страхування, зареєстрованими Уповноваженим органом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про страхування" визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 990 ЦК України.

Позивач обґрунтовував свої вимоги на статтях 1172, 1187, 1191, 1194 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування".

Водночас, за результатами вивчення матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем невірно застосовані норми матеріального права та змішано поняття "регрес" та "суброгація".

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком місцевого господарського суду та зазначає наступне.

Учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов`язань:

Договірне зобов`язання між позивачем і страхувальником (потерпілим) ОСОБА_3 - за договором добровільного майнового страхування;

Деліктне зобов`язання між потерпілим та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП.

Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Згідно статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до зазначених статей відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Відтак страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Суброгація (походить від латинського «subrogare» - заміщення, обрання

взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.

При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

При цьому помилковим є ототожнення апелянтом права вимоги, визначеного статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як уже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, яка виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

У деліктному зобов`язанні право вимоги до винної особи у особи, яка відшкодувала шкоду потерпілому, виникає в порядку статті 1191 ЦК України. У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17 та від 04.07.2018р. у справі № 755/18006/15-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2019р. у справі № 755/9320/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, є заснованими на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні.

За таких обставин позивач безпідставно посилається на вимоги статті 1191 ЦК України на підтвердження своїх вимог.

Крім того Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в своїй постанові від 05.02.2020р. у справі № 924/196/19, а до цього у постановах від 30.01.2020р. у справі № 904/1093/19 та від 20.01.2020р. у справі № 902/803/17 вказував на принцип «jura novit curia» або «суд знає закони».

Так, згідно з частиною 1 статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини 3 статті 162 цього Кодексу позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. За змістом викладеного предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019р. у справі № 487/10128/14-ц та від 26.06.2019р. у справі № 587/430/16-ц).

При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.01.2019р. у справі № 912/1188/17, від 06.02.2019р. у справі № 922/587/18 та від 21.01.2019р. у справі № 902/794/17; постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019р. у справі № 686/18993/17-ц).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі № 761/6144/15-ц).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019р. у справі № 917/1739/17; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.01.2020р. у справі №916/556/19).

Предметом доказування у даній справі є обставини настання страхового випадку (факт заподіяння шкоди) та розмір прямого збитку (вартість відновлювального ремонту траснпортного засобу (далі -ТЗ)).

Судом першої інстанції встановлено, що настав страховий випадок у результаті якого у позивача виник обов`язок здійснити страхове відшкодування на користь страхувальника ( ОСОБА_6 ).

У матеріалах справи містяться докази (платіжне доручення № 11803 від 22.04.2019, арк.с.26), які підтверджують перерахування позивачем на розрахунковий рахунок ПП Баша Л.В. грошових коштів у розмірі 235 982,60 грн..

Колегія суддів зауважує, що у порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2018 у справі №910/12500/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.07.2018 у справі №905/2970/16).

При цьому необхідно враховувати, що згідно абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Оцінюючи розмір витрат, які мав би понести позивач, відшкодовуючи збиток, який було спричинено, судом першої інстанції були досліджені наступні докази та надана їм відповідна правова оцінка.

1. Перелік запчастин після дефектації №2781 від 26.03.2019, складений ПП Баша Л.В. на суму 239 202,00 грн (арк.с.23), з яких:

- крило заднє праве - 1 шт - 74220,00 грн,

- підкрилок задній правий - 1 шт - 4219,00 грн,

- двері задні праві - 1 шт - 92 040,00 грн,

- ручка зовнішня задніх правих дверей - 1 шт - 6384,00 грн,

- арка пластикова заднього правого крила - 1 шт - 6540,00 грн,

- молдинг нижній задніх правих дверей - 1 шт - 13210,00 грн,

- нижня частина заднього бампера - 1 шт - 30340,00 грн,

- захисна накладка задніх правих дверей - 1 шт - 11130,00 грн,

- комплект для вклейки - 1 шт - 475,00 грн,

- металовироби - 1 шт - 644,00 грн.

2. Протокол огляду транспортного засобу від 02.04.2019 (арк.. с 21). У цьому протоколі зазначені пошкодження, яких зазнав автомобіль, але не визначено, чи підлягають пошкоджені деталі ремонту, чи повинні бути замінені.

3. Звіт про оцінку від 15.04.2019 (арк. с. 32-34). Додатком до цього звіту є ремонтна калькуляція від 02.04.2019, яка містить детальний перелік робіт, які необхідно виконати для відновлення автомобілю, а також ціни на деталі та певні види робіт. Відповідно до цієї калькуляції та звіту про оцінку вартість відновлювального ремонту складає 274917,79 грн. Ціни визначені станом на 18.03.2019.

З вищевказаної калькуляції вбачається, що задній бампер підлягає відновленню (ремонту), а не заміні. Натомість ПП Баша було придбано нижню частину заднього бамперу за 15152 грн., хоча сам позивач надав документи, які свідчать про те, що заміни нижньої частини заднього бамперу не вимагається.

4. Розрахунок страхового відшкодування від 08.04.2019р., з якого вбачається, що сума збитку становить 239 232,60 грн, з яких: вартість запчастин у розмірі 212 620,60 грн, вартість робіт у розмірі 19 175,00 грн., вартість матеріалів у розмірі 7 437,00 грн..

Колегія суддів знаходить правильним висновок місцевого господарського суду про те, що усі вищевказані докази підтверджують лише прогнозовану, а не фактичну вартість відновлювального ремонту, оскільки ці документи було складено до проведення будь-яких дій, направлених на ремонт або заміну пошкоджених запчастин. При цьому, зазначені докази містять різну (диференційовану) прогнозовану вартість відновлювального ремонту.

Також у матеріалах справи наявні документи, які підтверджують вартість придбаних ПП Баша Л.В. запчастин на автомобіль "Ford Explorer" (арк.с.129-136) на загальну суму 101 980,50 грн., а саме:

- крило заднє праве - 1 шт - 37422,00 грн,

- підкрилок задній правий - 1 шт - 2288,00 грн,

- двері задні праві - 1 шт - 32850,00 грн,

- ручка зовнішня задніх правих дверей - 1 шт - 2361,00 грн,

- арка пластикова заднього правого крила - 1 шт - 1882,50 грн,

- молдинг нижній задніх правих дверей - 1 шт - 4392,00 грн,

- нижня частина заднього бампера - 1 шт - 15152,00 грн,

- захисна накладка задніх правих дверей - 1 шт - 4614,00 грн,

- комплект для вклейки, металовироби - 1 шт - 1119,00 грн.

Докази того, що придбані запчастини були встановлені на автомобіль "Ford Explorer" державний номер НОМЕР_1 матеріали справи не містять. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ПП Баша безпідставно придбала нижню частину заднього бамперу, оскільки відповідно до Звіту про оцінку ця деталь підлягала відновленню, а не заміні, а тому обґрунтованими є витрати на придбання запасних частин на суму 86928,50 грн..

Як вбачається з наявного в матеріалах справи Акту надання послуг №209 від 19.07.2019 на суму 239232,60 грн. (арк. с. 95), в якому було заначено, що ПП Баша Л.В. були виконані кузово-фарбувальні роботи по автомобілю "Ford Explorer", останній не підписано з боку власника автомобілю. Відсутні у матеріалах справи і докази того, що автомобіль передавався власником ПП Баша для здійснення відновлювального ремонту, а також що роботи здійснювались протягом певного періоду.

З наданого позивачем Акту неможливо встановити, які саме роботи було проведено, які саме запчастини використовувались для здійснення такого ремонту і чи взагалі такий ремонт було проведено з огляду на те, що власник транспортного засобу не прийняв цих робіт та не підтвердив їх належне і в повному обсязі виконання.

Принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як передбачено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання про їх прийнятність, суд виходить з критеріїв їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Надання оцінки доказам є виключною компетенцією суду. При цьому, суд повинен оцінити всі докази, що містять інформацію, яка входить в предмет доказування та впливають на правильне вирішення справи.

Не відповідають матеріалам справи твердження апелянта про те, що судом першої інстанції зроблено неправильний висновок про безпідставність заміни бамперу пошкодженого ТЗ, з огляду на те, що ремонтною калькуляцією від 02.04.2019 року, яка є додатком до Звіту про оцінку від 15.04.2019 року (арк. с. 32-34), було встановлено, що задній бампер підлягає відновленню (ремонту), а не заміні, що свідчить про можливість та доцільність здійснення відновлення (ремонту) його цілісної частини загалом, а не окремо взятих конструктивних елементів (верхньої чи нижньої частин), що відповідно виключає необхідність заміни останніх.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів того, що витрати в розмірі 239232,60 грн. були необхідними та неминучими для відновлення попереднього становища, що існувало до порушення прав потерпілого (відшкодування прямих збитків), в той час як обгрунтованою належними доказами є сума витрат на придбання запасних частин на суму 86928,50 грн..

Водночас, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про непідтвердженість виконаних відновлювально-ремонтних робіт та затрачених в результаті цього матеріалів, враховуючи наявний в матеріалах справи розрахунок страхового відшкодування від 08.04.2019р., з якого вбачається, що вартість робіт визначена в розмірі 19175,00 грн., а вартість матеріалів - 7437,00 грн..

Так само не можна погодитись з висновком місцевого господарського суду про відсутність необхідності врахування зношеності пошкодженого майна у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Так, місцевий господарський суд відхилив доводи відповідача про те, що при розрахунку суми відновлювального ремонту потрібно було застосовувати коефіцієнт зношеності, оскільки відповідно до умов договору (п.10.15.1) якщо у п. 5.8 частини 1 договору зазначено "Так", то знос дорівнює нулю, а у пункті 5.8. частини першої договору "Застраховано без урахування зносу транспортного засобу" (арк. с. 9) вказано "Так".

Разом з тим поза увагою суду залишились наступні обставини.

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків.

Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ.

Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів; Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 03.07.2019 року у справі № 288/1158/16-к зробила наступний правовий висновок, що: «поняття «закон» на нормативному рівні не визначено. У теорії права існують два основних підходи до визначення цього терміна, що ґрунтуються на широкому та вузькому розумінні його змісту.

У вузькому значенні законом є письмовий нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України або всеукраїнським референдумом, підписаний та оприлюднений у порядку, встановленому Конституцією України та Законом України «Про регламент Верховної Ради України».

У широкому значенні поняття «закон» охоплює все законодавство і включає як закони у вузькому розумінні, так і підзаконні нормативно-правові акти - постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, накази міністерств та інших органів виконавчої влади тощо.

Отже, оскільки Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів затверджена спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, положення останньої мають бути враховані у даних спірних правовідносинах в пріоритетному порядку, перед умовами Договору, якщо між ними існує суперечність.

На необхідності врахуванні зносу при визначенні відновної вартості (суми, яка необхідна для відновлення пошкодженого в результаті настання страхового випадку ТЗ до первісного стану), дотримується такого підходу Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїх постановах від 19.07.2019р. у справі № 199/2531/16-ц та від 04.12.2019р. у справі № 359/2309/17.

Разом з тим, протилежні висновки суду першої інстанції не призвели до неправильного вирішення справи та не вплинули на встановлені обставини того, що здійснена позивачем виплата страхового відшкодування в розмірі 239232,60 грн. на користь ПП Баша Л.В. не відповідає розміру збитків завданих Страхувальнику.

Так, згідно наявного в матеріалах справи звіту №0330.206.19 від 02.04.2019 про оцінку колісного транспортного засобу "Ford Explorer", державний номер НОМЕР_1 (а.с. 32) значення коефіцієнту фізичного зношення КТС складає 52,7%.

Визначаючи вартість матеріального збитку, який складається з суми вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ (Ез) та величини втрати товарної вартості (ВТВ), апеляційний суд виходить з розрахунків, які здійснюються за формулою, визначеною пунктом 8.3 Методики:

У = Ср + См + Сс х (1- Ез) + ВТВ.

де: Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.; См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.; Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн..

З огляду на визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт у розмірі 19175,00 грн. та вартості матеріалів у розмірі 7437,00 грн. відповідно до розрахунку страхового відшкодування від 08.04.2019р., з урахуванням підтвердження необхідності придбання ПП Баша Л.В. запчастин на автомобіль "Ford Explorer" на загальну суму 86928,50 грн., беручи до уваги в даному випадку коефіцієнт ВТВ = 0, вартість матеріального збитку становитеме:

У = 19175,00 + 7437,00 + 86928,50 х (1-0,5270) = 67729,18 грн..

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що при визначенні суми позовних вимог, за обставин недоведеності статусу платника ПДВ у ПП Баша Л.В . (відсутності в матеріалах справи відповідних доказів), позивач не мав права включати до виплаченого страхового відшкодування суму податку на додану вартість, з огляду на те, що вказані обмеження передбачені пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким регулюються відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України; в той час, як правовідносини, що склалися між позивачем та страхувальником врегульовані Законом України «Про страхування» та засновані на добровільному страхуванні майна.

З приводу тверджень апелянта про неможливість визначення точного розміру збитків на момент виплати страхового відшкодування та відсутності у нього можливості контролю за їх використанням, колегія суддів відмічає, що п. 7.3.1 договору добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 330.1370794.201 від 02.05.2018 року передбачено права Страховика проводити страхове розслідування з приводу перевірки наданої Страхувальником інформації і документів стосовно ТЗ, факту і обставин настання страхового випадку, розміру завданих збитків та виконання Страхувальником обов`язків за Договором, робити запити до уповноважених органів відносно причин, обставин та наслідків страхового випадку.

Відповідно за результатами вказаного розслідування Страховик (позивач) може прийняти рішення як про повну (часткову) виплату страхового відшкодування так і про відмову у його виплаті, що забезпечує можливість Страховика, у випадках передбачених законом (ст. 991 Цивільного кодексу України, ст. 26 Закону України «Про страхування») та/або обумовлених договором, регулювати (змінювати) розмір страхового відшкодування, належний до виплати.

Враховуючи вищевикладене, за умов отримання позивачем відшкодування від ПрАТ «СК «Уніка» в розмірі 100000,00 грн., яке покриває спричинену внаслідок ДТП шкоду, відсутні підстави для її стягнення в судовому порядку.

Колегія суддів зауважує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не довів порушення судом норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, що вплинули б на правильність вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2019 року у справі № 904/2954/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2019 року у справі № 904/2954/19 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Страхову компанію "Альфа Страхування".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя Л.А. Коваль