РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.03.2020Справа № 904/4928/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В. В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, м. Дніпро

до відповідача: Міністерства внутрішніх справ України, м. Київ

про відшкодування шкоди у розмірі 352 031,88 грн,

За участю представників:

від позивача: Карпіленко Н.В.

від відповідача: Губарева О.М.

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення 352 031,88 грн, які виплачені позивачем громадянину ОСОБА_1 з моменту призначення йому пенсії за період з 28.10.2014 по 31.12.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що у зв`язку із незаконним звільненням та в подальшому поновленням на роботі ОСОБА_1 за рішенням суду, який перебував у трудових відносинах із відповідачем, з моменту призначення йому пенсії виникла переплата пенсії, що спричинило майнову шкоду позивачу в розмірі 352 031,88 грн.

29.10.2019 Господарським судом Дніпропетровської області постановлено ухвалу про передачу позовної заяви Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

21.11.2019 матеріали позовної заяви Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області отримано Господарським судом міста Києва.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 21.11.2019 позовну заяву Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області передано для розгляду судді Князькову В. В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 позовну заяву Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків в позовній заяві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 15.01.2020.

09.01.2020 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого Міністерство внутрішніх справ України проти задоволення позову заперечує та вказує на те, що позивачем у позові не наведено правових підстав щодо неправомірності дій відповідача. Також відповідач зазначає, що позивачем не наведено жодних доводів в чому полягає вина відповідача, протиправність його дій та причинного зв`язку між діяннями і завданою шкодою про відшкодування якої заявлено позовні вимоги.

15.01.2020 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 29.01.2020.

29.01.2020 представником позивача подано суду відповідь на відзив, в якому Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вказує на те, що підстави відповідальності відповідача визначено у статті 65 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а для відшкодування шкоди у діях відповідача наявні всі елементи складу правопорушення.

У підготовчому судовому засіданні 29.01.2020 у зв`язку із не виконанням сторонами вимог суду про надання документів, відкладено підготовче судове засідання на 05.02.2020.

05.02.2020 відповідачем подано суду документи для приєднання до матеріалів справи та заперечення на відповідь на відзив. У запереченнях відповідач вказує на те, що Наказ Міністерства внутрішніх справ України № 2238 від 27.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ не порушує вимоги закону та права позивача. Відповідач також зазначає, що відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідальність відповідача мала б настати в результаті подання недостовірних документів, даних на пенсіонера. Оскільки відповідачем жодного недостовірного документа, для призначення пенсії ОСОБА_1 подано не було, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.03.2020.

У судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.

Представниця відповідача у судовому засіданні надала заперечення проти позову.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.10.2014 за № 2238 о/с полковника міліції ОСОБА_1 було звільнено з органів УМВС України на Придніпровській залізниці.

Громадянин ОСОБА_1 з 28.10.2014 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та до 30.12.2018 отримував пенсію за вислугою років, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 у справі № 804/1909/14, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2018, визнано протиправним та скасовано наказ міністра Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці на підставі пп.1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» № 1682-VІІ від 16.09.2014 п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із поставленням на військовий облік). Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління МВС України на Придніпровській залізниці з 28.10.2014. Стягнуто з Управління МВС України на Придніпровській залізниці середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2014 по 11.07.2018 в розмірі 411 726,24 грн з у триманням відповідних податків та зборів.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 та постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2018, ОСОБА_1 згідно наказу від 01.08.2018 Міністерства внутрішніх справ України № 979 о/с , поновлено на посаді начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці.

Як вказує позивач, 06.12.2018 на адресу Головного управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов витяг з наказу МВС України від 01.08.2018 за № 979 о/с про поновлення ОСОБА_1 на посаді з 28.10.2014.

Згідно довідки Головного управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 у період з жовтня 2014 року по грудень 2018 року отримав пенсію на загальну суму 352 031,88 грн.

30.07.2019 Головне управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулось до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області з претензією №70 про відшкодування шкоди в розмірі 352 031,88 грн, які виплачені громадянину ОСОБА_1 з моменту призначення йому пенсії по 31.12.2018.

За результатом розгляду претензії № 70 від 30.07.2019 Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області повідомило позивача, що Міністерство внутрішніх справ України не є належною стороною щодо відшкодування шкоди, а тому, вказана претензія задоволенню не підлягає.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку позивача, правових підстав для стягнення з відповідача 352 031,88 грн шкоди, що полягає у переплаті пенсії, у зв`язку із незаконним звільненням та в подальшому поновленням на роботі ОСОБА_1 за рішенням суду, який перебував у трудових відносинах із відповідачем.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та відповідні заперечення відповідача, господарський суд виходить з такого.

Статтею 11 Цивільного кодексу України внормовано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою кредитора, вина заподіювача.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

За змістом частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд з огляду на положення частини 1 статті 86 цього Кодексу оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Обов`язком позивача є доведення, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10.12.2018 у справі № 902/320/17).

Предметом судового розгляду у даній справі є вимога про відшкодування шкоди на підставі статті 1166 Цивільного кодексу України, що полягає у переплаті пенсії в розмірі 352 031,88 грн, у зв`язку із наказом Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27.10.2014 про звільнення громадянина ОСОБА_1 зі служби у органах внутрішніх справ.

За твердженням позивача, в силу вимог частини 1 статті 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" ОСОБА_1 не мав права на пенсію до звільнення.

При цьому, протиправну поведінку відповідача позивач вбачає у прийнятті незаконного рішення (наказу № 2238 о/с від 27.10.2014) про звільнення ОСОБА_1

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками позивач вбачає у тому, що у зв`язку із прийняттям відповідачем незаконного рішення (наказу № 2238 о/с від 27.10.2014), позивачем було виплачено ОСОБА_1 пенсію в розмірі 352 031,88 грн, а тому, вказані обставини знаходяться в причинному зв`язку між протиправністю діяння та результатом таких дій - настанням негативного наслідку у вигляді переплати пенсії.

Умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, сфера застосування цього Закону розповсюджується на відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, а дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим законом, або в частині, що не суперечить цьому закону.

Частиною третьою статті 2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що для окремих категорій громадян законами України можуть встановлюватися умови, норми і порядок їх пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і недержавного пенсійного забезпечення.

Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Преамбулою Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Відповідно до абзаців 1, 2 статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби. Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Відповідно до вимог п. а) ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсія за вислугу років призначається особам, що мають право на пенсію за цим Законом незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 28.10.2014 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та до 30.12.2018 отримував пенсію за вислугою років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Статтею 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Згідно частини першої статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" підставою для призначення пенсії є заява та необхідні документи, що подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному управлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

За приписами статті 48 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документа.

Як вбачається із протоколу за пенсійною справою - (МВС) від 28.10.2014, ОСОБА_1 пенсію призначено на підставі заяви поданої ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням зі служби в органах внутрішніх справ у запас 27.10.2014, і на момент звільнення його вислуга років складала 34 років 27 календарних днів.

За висновками суду, з урахуванням пункту а) статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", підставою для призначення та виплати пенсії громадянину ОСОБА_1 був не наказ про звільнення його зі служби, а саме заява ОСОБА_1 який на день звільнення із органів внутрішніх справ, мав вислугу 34 років 27 календарних днів.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд вважає, що після звільнення зі служби, ОСОБА_1 реалізував своє право, гарантоване Конституцією та Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» щодо державного пенсійного забезпечення, зазначеної категорії громадян України.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 за № 3-1 затверджено «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (надалі - Порядок).

Пунктом 1 Порядку визначено, що заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи).

Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Подання про призначення пенсії ОСОБА_1 на підставі заяви ОСОБА_1 , в порядку визначеному Законом, було підготовлено Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області да надіслано Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Пунктом 16 даного Порядку передбачено, що при прийманні документів для призначення пенсії орган, що призначає пенсії: перевіряє правильність оформлення заяви й подання про призначення пенсії, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; здійснює попередню перевірку змісту і належного оформлення представлених документів; перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження. Орган, що призначає пенсії, має право вимагати від міністерств та інших органів, заявників дооформлення поданих документів, а також подання додаткових документів та перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.

Отже, у відповідності до п. 16 Порядку, саме на позивача покладено контрольні функції за дотриманням діючого законодавства при призначенні пенсії та контроль і перевірка документів, наданих заявником, на відповідність законам і підзаконним актам, на підставі яких оформляється пенсія.

Статтею 65 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначено, що особи, винні в порушенні законодавства про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, зазначених у цьому Законі, а також у несвоєчасному оформленні або поданні документів для призначення пенсії, у видачі для оформлення пенсій недостовірних даних і документів, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законом.

З аналізу статті 65 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" вбачається, що відповідальність у відповідача мала б настати в результаті подання недостовірних документів, даних на пенсіонера, оскільки відповідачем жодного недостовірного документа, для призначення пенсії ОСОБА_1 подано не було, що відповідно свідчить про відсутність вини відповідача у заподіянні шкоди.

Згідно частини другої статті 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", згідно якої пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та Державної спеціальної служби транспорту, службу до органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 у справі № 804/1909/14, визнано протиправним та скасовано наказ міністра Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління МВС України на Придніпровській залізниці з 28.10.2014. Стягнуто з Управління МВС України на Придніпровській залізниці середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2014 по 11.07.2018 в розмірі 411 726,24 грн з у триманням відповідних податків та зборів.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України за № 979 о/с від 01.08.2018 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.12.2018 Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області повідомило позивача про поновлення на службі ОСОБА_1 , що підтверджується листом № 19367/Як від 03.12.2018.

За висновками суду, поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ жодним чином не завдало шкоди Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та не порушило вимоги Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", зокрема, статтею 2 якого передбачено, що у разі повторного прийняття осіб на службу виплата пенсій на час служби припиняється.

Окрім того, згідно з частиною першою статті 50 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. В разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійного забезпечення заподіяну шкоду.

Частина 3 статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" вказує, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду.

З аналізу частини 3 статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" вбачається, що саме на громадянина ОСОБА_1 покладено обов`язок щодо повідомлення органи пенсійного забезпечення щодо обставини, які спричиняють припинення її виплати.

Підсумовуючи вище встановлені обставини, господарський суд дійшов висновків, що позивачем не доведено усіх чотирьох умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки відповідача, завдання шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби та відповідно призначенням позивачем ОСОБА_1 пенсії гарантованої статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять будь-яких належних та достовірних доказів, які б підтверджували сам факт порушення відповідачем законодавства про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, а позивачем не доведено обставин, які можуть бути підставою для покладення на відповідача відповідальності передбаченої статтею 65 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» позовні вимоги про стягнення 352 031,88 грн шкоди задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 5 280,48 грн покладається на позивача.

Керуючись ст. 129, ст. ст. 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення 352 031,88 грн шкоди - відмовити.

2. Залишити за позивачем судовий збір, сплачений до державного бюджету, в сумі 5 280,48 грн.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.03.2020.

Суддя В. В. Князьков