РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2020Справа № 910/14420/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Акціонерного товариства "ДТЕК Донецькі електромережі" (вул. Комерційна, 8, м. Краматорськ, Донецька обл., 84302)

до Державного підприємства "Енергоринок" (вул. С.Петлюри, 27, м. Київ, 01032)

про визнання недійсним одностороннього правочину, зобов`язання вчинити дії

Представники сторін:

від позивача: Новікова В.Р., Гаркавенко С.В.

від відповідача: Калінін М.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Акціонерного товариства "ДТЕК Донецькі електромережі" до Державного підприємства "Енергоринок" про визнання недійсним одностороннього правочину, у якому викладено такі вимоги:

1) визнати недійсним односторонній правочин Державного підприємства "Енергоринок" щодо зарахування оплат, здійснених Акціонерним товариством "ДТЕК Донецькі електромережі" понад повну поточну вартість електроенергії, купленої в вересні 2018 за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну суму 32 575 773,85 грн, в рахунок погашення заборгованості, що виникла на підставі договору купівлі-продажу різниці перетоків електричної енергії від 12.06.2015 № 11296/01, з моменту його вчинення.

2) зобов`язати Державне підприємство "Енергоринок" виконати умови пункту 6.5 Договору купівлі-продажу електричної енергії від 19.08.2008 № 4863/01, а саме, зарахувати кошти за куплену в вересні 2018 року за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну 32 575 773,85 грн, в рахунок погашення заборгованості по договору від 19.08.2008 № 4863/01, з найдавнішим терміном її виникнення, строк оплати якої настав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при вчиненні одностороннього правочину по зарахуванню коштів, що надійшли відповідно до умов договору від 19.08.2018 № 4863/01(КТ) в рахунок погашення заборгованості аз договором № 11296/01 від 12.06.2015, відповідачем порушено вимоги ст. 188 ГК України, статті 525, 538, 615 ЦК України, ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику", п.п. 4-7 постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 № 263.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 № 910/14420/19 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

30.10.2019 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від позивача надійшла заява на усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2019 відкрито провадження у справі №910/14420/19 вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання для розгляду справи № 910/14420/19 призначено на 02.12.2019.

21.11.2019 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 справу №910/14420/19 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, засідання для розгляду справи по суті замінено підготовчим засіданням, яке призначено на 02.12.2019.

02.12.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В підготовче засідання 02.12.2019 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву в підготовчому засіданні до 13.01.2020, встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив до 23.12.2019.

26.12.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

11.01.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В підготовче засідання 13.01.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву в підготовчому засіданні до 03.02.2020.

В підготовче засідання 03.02.2020 з`явилися представники сторін.

У підготовчому засіданні судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання судом постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 24.02.2020.

В судове засідання 24.02.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву в судовому засіданні до 02.03.2020.

В судовому засіданні 02.03.2020 представники позивача підтримали позов та просили його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 02.03.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.08.2008 між Державним підприємством «Енергоринок» (ДПЕ) та Відкритим акціонерним товариством «ДТЕК ДОНЕЦЬКОБЛЕНЕРГО» (ЕК), яке змінило найменування на Акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі Електромережі», укладено договір купівлі-продажу електричної енергії № 4863/01 (надалі також - «Основний договір»), відповідно до умов якого відповідач продає, а позивач купує електроенергію в ОРЕ та здійснює її оплату відповідно до умов Основного договору. Порядок розрахунків врегульовано розділом 6 Основного договору, укладеного Сторонами без розбіжностей.

Відповідно до п. 6.1 Основного договору оплату за куплену електроенергію ЕК здійснює відповідно до ІВКОР грошовими коштами, що перераховуються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання ДПЕ з поточних рахунків із спеціальним режимом використання ЕК, відкритих відповідно до чинних нормативно-правових актів України, які регулюють порядок розрахунків за електроенергію, а також з інших рахунків ЕК.

Згідно з п. 6.2 Основного договору перерахування коштів ЕК за куплену у ДПЕ електроенергію здійснюються кожного банківського дня розрахункового місяця з урахуванням умов п. 6.3 і зараховується Сторонами як оплата за електричну енергію, куплену ЕК у ДПЕ у цьому місяці з урахуванням умов п.п. 6.4 та 6.5 цього Договору та окремих рішень Кабінету Міністрів України. При цьому, в п. 6.6 Договору Сторони погодилися, що ЕК не вказує призначення платежу лише у випадку перерахування коштів з поточного рахунку із спеціальним режимом використання ЕК на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ДПЕ (тобто у разі розподілу коштів Уповноваженим банком на підставі затвердженого НКРЕКП алгоритму ОРЕ).

Згідно з пунктом 6.5 Основного договору (у редакції додаткової угоди від 18.11.2011 №7745/02) сума, яка була сплачена ЕК понад повну поточну оплату вартості електричної енергії за розрахунковий місяць (з урахуванням пункту 6.4 цього договору), зараховується сторонами як погашення заборгованості за електричну енергію, яка виникла після 01.01.2015, а в разі її відсутності зараховується в рахунок погашення заборгованості з найдавнішим терміном її виникнення, крім заборгованості, реструктуризованої за договорами, укладеними на виконання Закону України від 23.05.2005 №2711-ІV, з урахуванням ПДВ. У випадку відсутності простроченої заборгованості сума, яка була сплачена ЕК у розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії за розрахунковий місяць, зараховується за згодою сторін як авансовий платіж на наступний розрахунковий період або як платіж згідно з письмовим повідомленням ЕК відповідно до договору реструктуризації заборгованості між ДПЕ та ЕК (крім договору про реструктуризацію заборгованості, укладеного на виконання Закону України від 23.05.2005 №2711-ІV).

У пункті 6.6 Основного договору сторони погодили, що ЕК не вказує призначення платежу лише у випадку перерахування коштів з поточного рахунку із спеціальним режимом використання ЕК на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ДПЕ (тобто у разі розподілу коштів Уповноваженим банком на підставі затвердженого НКРЕКП алгоритму ОРЕ).

Строк дії договору встановлено з 01.09.2008 до 31.12.2008. Дія договору автоматично продовжується на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін не заявила письмово про намір розірвати цей договір за один місяць до дати закінчення строку його дії (п.11.6 Основного договору).

12.06.2015 на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України №263 між сторонами укладено договір № 11296/01 (надалі також - «Договір купівлі-продажу перетоків»), відповідно до умов якого ДП «Енергоринок» продає, а ПАТ «ДТЕК ДОНЕЦЬКОБЛЕНЕРГО» купує різницю перетоків електричної енергії, переміщеної з контрольованої території на неконтрольовану територію, та здійснює її оплату відповідно до умов Договору купівлі-продажу перетоків.

Відповідно до п. 5.2 Договору купівлі-продажу перетоків оплату за куплену різницю перетоків електричної енергії ЕК здійснює грошовими коштами, що перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ДПЕ, відповідно до умов цього Договору та чинного законодавства України.

Згідно з п. 5.3 Договору купівлі-продажу перетоків ЕК здійснює оплату вартості купленої різниці перетоків електричної енергії шляхом перерахування ДПЕ суми коштів, зазначеної у рахунку фактурі, на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ДПЕ. При здійсненні платежів ЕК повинна вказувати у платіжному дорученні призначення платежу, в якому обов`язково зазначається відповідний договір та розрахунковий місяць.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками та згідно з ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України його умови застосовуються до відносин між Сторонами, які виникли з 01.05.2015, і діє протягом терміну дії постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263 «Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження». (п. 10.1 Договору купівлі-продажу перетоків).

Відповідно до матеріалів справи, за Основним договором у вересні 2018 року позивач закупив електроенергію на суму 15 167 184,42 грн, підтверджується актом купівлі-продажу електроенергії від 30.09.2018. Але при цьому, позивач перерахував у вказаному місяці на рахунок відповідача оплату у більшому розмірі - у сумі 47 742 958,27 грн, що підтверджується довідкою щодо здійснення оплат на рахунок відповідача з 01.09.2018 по 30.09.2018.

Суму переплати (кошти сплачені понад повну поточну вартість купованої електроенергії) вересня 2018 року за Основним договором у сумі 32 575 773,85 грн позивач у листі від 08.10.2018 № 01/1304 просив відповідача зарахувати як сплату за активну електроенергію згідно відповідних графіків виплат заборгованості по рішенню суду від 05.05.15 № 908/999/15-г.

Відповідач у листі № 01/51-4-13249 від 11.10.2018 повідомив позивача, що кошти, сплачені останнім понад поточну вартість електроенергії вересня 2018 року у розмірі 32 575 773,85 грн зараховані за рішенням суду від 26.04.2018 № 905/2882/17 за січень 2017 року у розмірі 15 381 063,93 грн та за лютий 2017 року у розмірі 17 194 709,92 грн.

При цьому, предметом спору у справі № 908/999/15-г було стягнення заборгованості з позивача на користь відповідача за Основним договором, в той час як предметом спору у справі № 905/2882/17 було стягнення заборгованості за іншим договором - Договором купівлі-продажу перетоків.

Спір між сторонами виник внаслідок того, що позивач вважає безпідставним та неправомірним проведене відповідачем зарахування коштів на суму 32 575 773,85 грн, сплачених за Основним договором в рахунок погашення боргу за Договором купівлі-продажу перетоків, визначаючи такі дії відповідача як односторонній правочин щодо зарахування оплат з моменту його вчинення.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Позивач вважає одностороннім правочином дії відповідача із зарахування коштів, які надійшли від позивача як оплата за Основним договором та які є переплатою за цим договором, у рахунок оплати за іншим договором між цими ж самими сторонами, оскільки здійснивши перезарахування коштів з одного договору на інший, відповідач вчинив односторонній правочин, зі змісту якого випливає юридичний наслідок цивільно-правового характеру - зміна правовідносин сторін, а саме, збільшення кредиторської заборгованості позивача за Основним договором і зменшення такої заборгованості за Договором.

Порядок визначення відрахувань коштів на поточні рахунки енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, та на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії (надалі також - Порядок), затверджено постановою НКРЕКП від 13.06.2013 № 700 (надалі також - Постанова № 700).

Відповідно до пункту 1.1 Порядку ним визначено методологію розрахунку нормативу відрахувань коштів на поточні рахунки енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території (далі - ЕЗТ), та на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії з урахуванням Договору між членами Оптового ринку електричної енергії України, тобто, визначає порядок встановлення алгоритму розподілу коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання ЕЗТ.

У преамбулі Постанови № 700 зазначено нормативно-правові акти, на підставі яких затверджено Порядок, серед яких, зокрема, Закон України "Про електроенергетику" та Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2000 № 1136. При цьому, у постанові Кабінету Міністрів України від 19.07.2000 № 1136 передбачено, що її дія не поширюється на неконтрольовану територію згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 263 від 07.05.15.

Правовий аналіз Порядку та норм законодавства, на підставі яких його затверджено, свідчить про те, що алгоритм розподілу коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання ЕЗТ встановлюється НКРЕКП виключно для КТ.

Судом встановив, що факт надходження коштів з поточного рахунка зі спеціальним режимом використання позивача на відповідний рахунок відповідача саме на виконання Основного договору та алгоритму ОРЕ підтверджується даними щодо призначення платежу цих коштів, а саме: "Розподіл коштів за електричну енергію згідно постанови НКРЕКП від…", тобто постанов про алгоритм перерахування коштів на відповідний місяць, що встановлюється тільки для КТ.

Неможливість погашення заборгованості з різниці перетоків електричної енергії (НКТ) за рахунок переплати, яка утворилася за результатами ведення позивачем діяльності з постачання електричної енергії на КТ, підтверджується умовами договорів, укладених між позивачем і відповідачем.

Так, згідно з пунктами 6.1 та 6.3 Основного договору оплату за куплену електричну енергію ЕК здійснює відповідно до ІВКОР, кожного банківського дня розрахункового місяця (відповідно до алгоритму).

Натомість, згідно з пунктами 5.2 та 5.3 договору від 12.06.2015 оплату за куплену різницю перетоків електричної енергії ЕК (позивач) здійснює грошовими коштами, шляхом перерахування суми, зазначеної у виставленому ДПЕ рахунку-фактурі, на поточний рахунок з спеціальним режимом використання ДПЕ, відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України.

Таким законодавством для ринку на НКТ є постанова Кабінету Міністрів України №263, отже, сторони у договорі від 12.06.2015 визначили особливий порядок розрахунків, який істотно відрізняється від порядку, передбаченого договором від 19.08.2008.

Відповідно до статті 525 і частини 3 статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Частиною 1 статті 188 ГК України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Незважаючи на односторонній характер дій особи, вони можуть породжувати певні правові наслідки як для цієї особи, так і для інших осіб. Таким чином, правочин вважається одностороннім у тому разі, коли до виникнення цивільних прав та обов`язків призводить волевиявлення одного суб`єкта цивільного права.

За змістом положень частини 3 статті 202 ЦК України одностороння відмова від договору за загальним правилом кваліфікується як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спрямованим на виникнення юридичних наслідків цивільно-правового характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі № 905/1227/17).

Зважаючи на те, що в силу імперативних положень пункту 3 частини 3 статті 202 ЦК України односторонній правочин Державного підприємства "Енергоринок" може створювати обов`язки для позивача лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з позивачем, а з матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та відповідачем не доведено існування чи настання відповідних випадків, у тому числі щодо наявності згоди позивача на зарахування відповідачем спірної суми грошових коштів у рахунок оплати вартості перетоків електричної енергії, суд дійшов висновку, що оформлений листом Державного підприємства "Енергоринок" № 01/51-4-13249 від 11.10.2018 оспорюваний правочин щодо зарахування на суму 32 575 773,85 грн є односторонньою відмовою відповідача від Основного договору, спрямованою на припинення зобов`язань Акціонерного товариства "ДТЕК Донецькі електромережі" за Договором купівлі-продажу перетоків, як наслідок, цей правочин вчинено відповідачем з порушенням вимог чинного цивільного законодавства та умов пункту 6.5 Основного договору.

Отже, здійснивши перезарахування коштів з одного договору на інший, відповідач вчинив односторонній правочин, зі змісту якого випливає юридичний наслідок цивільно-правового характеру - зміна правовідносин сторін, а саме збільшення кредиторської заборгованості позивача за Договором № 4863/01 від 19.08.2008 та зменшення такої заборгованості за Договором № 11296/01 від 12.06.2015.

Аналогічних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.09.2019 у справі 910/13267/18.

За наведених обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсним одностороннього правочину Державного підприємства "Енергоринок" щодо зарахування оплат, здійснених Акціонерним товариством "ДТЕК Донецькі електромережі" понад повну поточну вартість електроенергії, купленої в вересні 2018 за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну суму 32 575 773,85 грн, в рахунок погашення заборгованості, що виникла на підставі договору купівлі-продажу різниці перетоків електричної енергії від 12.06.2015 № 11296/01, з моменту його вчинення.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Державного підприємства "Енергоринок" виконати умови пункту 6.5 Договору купівлі-продажу електричної енергії від 19.08.2008 № 4863/01, а саме, зарахувати кошти за куплену в вересні 2018 року за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну 32 575 773,85 грн, в рахунок погашення заборгованості по договору від 19.08.2008 № 4863/01, з найдавнішим терміном її виникнення, строк оплати якої настав, суд зазначає таке.

Згідно із статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведеними положеннями визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Тобто, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

В той же час, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тобто, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, що і унормовано в положеннях ст.ст. 4, 5 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Суд встановив, що задоволення означеної вимоги призведе до відновлення порушеного майнового права позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача проти позовних вимог суд розглянув та відхилив як такі, що не спростовують заявлені вимоги, зважаючи на обставини, викладені вище.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним односторонній правочин Державного підприємства "Енергоринок" щодо зарахування оплат, здійснених Акціонерним товариством "ДТЕК Донецькі електромережі" понад повну поточну вартість електроенергії, купленої в вересні 2018 за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну суму 32 575 773,85 грн, в рахунок погашення заборгованості, що виникла на підставі договору купівлі-продажу різниці перетоків електричної енергії від 12.06.2015 № 11296/01, з моменту його вчинення.

3. Зобов`язати Державне підприємство "Енергоринок" виконати умови пункту 6.5 договору купівлі-продажу електричної енергії від 19.08.2008 № 4863/01, а саме, зарахувати кошти за куплену в вересні 2018 року за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну 32 575 773,85 грн, в рахунок погашення заборгованості по договору від 19.08.2008 № 4863/01, з найдавнішим терміном її виникнення, строк оплати якої настав.

4. Стягнути з Державного підприємства "Енергоринок" (вул. Симона Петлюри, 27, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код 21515381) на користь Акціонерного товариства "ДТЕК Донецькі електромережі" (вул. Комерційна, 8, м. Краматорськ, Донецька обл., 84302, ідентифікаційний код 00131268) судовий збір у розмірі 3 842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн 00 коп.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 16.03.2020

Суддя Т. Ю. Трофименко