СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2020 р. Справа № 922/3349/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М. , суддя Гребенюк Н.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача Верхацький І.В., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія КС №6888/10 від 05.09.2018; довіреність №14-193 від 17.05.2019,

відповідача Безродній О.Г., довіреність № 38 від 31.01.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.303) на рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2019 (суддя Хотенець П.В., повний текст складено 16.12.2019) у справі №922/3349/19

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради, смт.Краснопавлівка, Лозівського району

про стягнення 151345,89 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради, в якій просило суд стягнути з відповідача борг у загальній сумі 151345,89 грн., у тому числі: пеня у сумі 99409,01 грн., 3% річних у сумі 19491,98 грн., інфляційні втрати у сумі 32444,90 грн., за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу №1022/1718-БО-32 від 04.09.2017.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач, в порушення п.6.1 договору №1022/1718-БО-32 від 04.09.2017, не своєчасно виконав свої зобов`язання з оплати поставленого у період з грудня 2017 по березень 2018 природного газу, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача 3% річних, інфляційні втрати на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, ст.230 Господарського кодексу України та пеню на підставі п.8.2 договору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.12.2019 у справі №922/3349/19 позов задоволено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції встановив, що відповідач в порушення п.6.1 договору №1022/1718-БО-32 від 04.09.2017, не своєчасно здійснив розрахунок за поставлений позивачем у період з грудня 2017 по березень 2018 природний газ. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені задоволені судом першої інстанції в повному обсязі, з посиланням на їх обґрунтованість та арифметичну вірність здійсненого позивачем розрахунку.

Відповідач із вказаним рішенням не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, зменшити розмір пені на 90%.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не надав оцінку його доводам про те, що з 2017 року КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради знаходиться в скрутному фінансовому становищі та є збитковим, що підтверджується наданими до матеріалів справи доказами. Також, як зазначає відповідач, місцевий господарський суд не врахував ступінь виконання відповідачем зобов`язань за договором №1022/1718-БО-32 від 04.09.2017 та причини несвоєчасної оплати поставленого позивачем природного газу. Відповідач вважає, що ним доведено наявність підстав для застосування ст.233 Господарського кодексу України та зменшення розміру пені на 90%, однак, суд першої інстанції вказані обставини не прийняв до уваги, у зв`язку з чим необґрунтовано задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує та зазначає, зокрема, про те, що збитковість підприємства відповідача не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки. Позивач вказує на те, що наявність значної дебіторської заборгованості його контрагентів за поставлений природний газ негативно впливає на фінансове становище АТ «НАК «Нафтогаз України», а тому при вирішенні питання про зменшення розміру пені слід врахувати також майнові інтереси позивача. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду без змін.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

04 вересня 2017 року між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальником, позивачем) та Комунальним підприємством "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради (споживачем, відповідачем) укладено договір №1022/1718-БО-32 постачання природного газу (далі-договір, а.с.18).

Відповідно до п.1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Згідно п.1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Пунктом 2.1. договору визначено, що постачальник передає споживачу з 01.10.2017 по 31.03.2018 природний газ в обсязі до 738 тис.куб.м.

За умовами п.3.7 договору, приймання-передача газу, переданого постачальником споживачу у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в п. 5.2 договору.

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом п. 6.1 договору, відповідно до якого, оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа місяця (включно), наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 01.10.2017 по 31.03.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.12.1 договору).

Додатковою угодою №1 від 12.01.2018 до договору, п.8.2 договору викладено в наступній редакції: «У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення» (а.с.28).

Додатковою угодою №2 від 04.04.2018 до договору сторони доповнили п.2.1 розділу 2 договору абзацом в наступній редакції: «Постачальник передає споживачу в період з 01.04.2018 по 31.05.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 15,8 тис.куб.м.» (а.с.29).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, на виконання п.2.1 договору, позивачем з жовтня 2017 по березень 2018 було передано відповідачу природний газ на загальну суму 3 679 694,59 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2017, 30.11.2017, 31.12.2017, 31.01.2018, 28.02.2018, 31.03.2018.

Вказані акти підписані сторонами та скріплені їх печатками (а.с.30-35).

За поставлений у жовтні та листопаді 2017 природний газ відповідач розрахувався повністю у встановлені п.6.1 договору строки, що не заперечується позивачем та підтверджується його довідками, розрахунком ціни позову (а.с.36, 37, 15).

Поставлений у період з грудня 2017 по березень 2018 природний газ відповідач також оплатив повністю, що підтверджується довідками позивача (а.с.36, 37), однак, розрахунки здійснював несвоєчасно, з порушенням строків, визначених п.6.1 договору.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Судова колегія враховує наступне.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства...

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

Отже, проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

В п. 6.1 договору визначено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа місяця (включно), наступного за місяцем поставки газу.

Як свідчать матеріали справи, відповідач несвоєчасно здійснював розрахунки за поставлений у період з грудня 2017 по березень 2018 природний газ.

Поставлений у грудні 2017 природний газ на суму 723 508, 80 грн. відповідач оплатив наступним чином: 11.01.2018 сплатив 100 000 грн., 15.01.2018 50 000 грн., 17.01.2018 50 000 грн., 23.04.2018 375 249,25 грн., 04.05.2018 148 259,55 грн.

Отже, станом на 26.01.2018 заборгованість відповідача за поставлений у грудні 2017 природний газ складала 523 508,80 грн., остаточний розрахунок відповідач здійснив 04.05.2018.

Судова колегія враховує, що при розрахунку суми інфляційних слід враховувати, що сума боргу, яка сплачується з 1-го до 15-го дня відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16-го до 31-го дня місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1-го до 15-го дня відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без урахування цього місяця, а якщо з 16-го до 31-го дня місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Таким чином, інфляційні втрати за зобов`язаннями грудня 2017 слід нараховувати з лютого 2018 (оскільки оплата здійснюється після 16 числа місяця) по квітень 2018 (оскільки у травні 2018 прострочення складало менше місяця) на суму боргу в розмірі 523 508,80 грн. За вказаний період інфляційні втрати складають 14 794,25 грн.

Позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати в загальному розмірі 12268,60 грн., за період з лютого по березень 2018 на суму боргу 523 508,80 грн., та за квітень 2018 на суму боргу 148 259,55 грн. (зобов`язання грудня 2017).

Однак, за квітень 2018 інфляційні втрати повинні нараховуватись на суму боргу в розмірі 523 508,80 грн., оскільки часткову оплату в розмірі 375249,25 грн. відповідач здійснив лише 23.04.2018.

Враховуючи диспозитивне право позивача на визначення розміру позовних вимог, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за зобов`язаннями грудня 2017 правомірно задоволені судом першої інстанції в заявленому позивачем розмірі 12 268,60 грн.

За наявності встановленого факту прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі:

-14 476,13 грн. за період березня по квітень 2018 (нараховані на заборгованість в розмірі 758 389,04 грн. за зобов`язаннями січня 2018);

- 5700,17 грн. за квітень 2018 (нараховані на заборгованість в розмірі 712 520,95 грн. за зобов`язаннями березня 2018).

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в загальному розмірі 32444,90 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 19491,98 грн., судова колегія зазначає наступне.

Перевіривши розрахунок позивача, судова колегія встановила, що позивачем правомірно нараховано відповідачу 3% річних:

-за період 26.01.2018 по 03.05.2018 в розмірі 3877,49 грн. (за зобов`язаннями грудня 2017);

- за період з 27.02.2018 по 06.05.2018 в розмірі 4263,58 грн. (за зобов`язаннями січня 2018);

-за період з 27.03.2018 по 09.07.2018 в розмірі 4712,90 грн. (за зобов`язаннями лютого 2018);

-за період з 26.04.2018 по 08.08.2018 в розмірі 6638,01 грн. (за зобов`язаннями березня 2018).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в загальному розмірі 19491,98 грн.

Також в позові позивач просив суд стягнути з відповідача пеню за загальний період з 26.01.2018 по 08.08.2018 в розмірі 99 409,01 грн. за неналежне виконання зобов`язань з оплати поставленого у період з грудня 2017 по березень 2018 природного газу.

Відповідно до частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 4, 6 статті 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 вказаного Закону).

За положеннями ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В п.8.2 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 12.01.2018) сторони узгодили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Отже, стягнення пені у разі неналежного виконання взятих на себе зобов`язань покупця передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства.

Перевіривши розрахунок заявленої до стягнення пені за вказаний в позовній заяві період за допомогою інформаційно-аналітичного центру «Ліга», колегія суддів встановила, що він є правомірним та арифметично вірним.

Розмір нарахованої позивачем пені не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 99 409,01 грн. є обгрунтованими.

Разом із тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач у відзиві на позов зазначив про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій на 90% на підставі ст.233 Господарського кодексу України.

В обґрунтування своїх доводів відповідач посилається на скрутне фінансове становище підприємства, його збитковість, що підтверджується звітами про фінансові результати станом на 31.12.2017, за 9 місяців 2018, 6 місяців 2019.

Також відповідач просив врахувати суд ступінь виконання ним зобов`язань за договором №1022/1718-БО-32 від 04.09.2017, а саме те, що ним повністю оплачено основний борг за поставлений позивачем в період з жовтня 2017 по березень 2018 природний газ.

Судова колегія враховує наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За положеннями частини 1 статті 233 ГК у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Судова колегія враховує ступінь виконання відповідачем свого зобов`язання, в тому числі те, що станом на час звернення до суду з цим позовом відповідач повністю оплатив поставлений позивачем природний газ за договором №1022/1718-БО-32 від 04.09.2017.

Прострочення з оплати природного газу, поставленого у грудні 2017 - березні 2018 було незначним, а за поставлений у жовтні та листопаді 2017 природний газ відповідач розрахувався своєчасно.

Аналізуючи причини прострочення відповідачем оплати за поставлений газ, слід прийняти до уваги наступне.

За умовами п.1.2 договору, природний газ, що постачається за цим договором використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Відповідач є підприємством комунальної форми власності; прострочення виконання зобов`язання виникло внаслідок відсутності коштів та неприбутковості підприємства.

Скрутне фінансове становище відповідача підтверджується звітами про фінансовий стан станом на 31.12.2017, 30.09.2018, 30.06.2019, відповідно до яких, збитки за 2017 рік складають 17675 тис. грн., за 9 місяців 2018 року 23148 тис. грн., за 6 місяців 2019 26160 тис. грн. (59-64).

Судова колегія також приймає до уваги, що відповідач є підприємством комунальної форми власності, основним напрямком діяльності якого є задоволення потреб споживачів, в тому числі бюджетних установ та організацій у теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання.

Таким чином, сплата неустойки в даному випадку зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інтереси бюджетних організацій, зокрема, можливість постачання їм теплової енергії.

В матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні дані, що свідчать про те, що внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань позивач зазнав збитків.

Колегія суддів, враховуючи фінансовий стан відповідача, причини неналежного виконання ним умов договору в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ, ступінь виконання зобов`язання (повну оплату основного боргу до подання позивачем до суду цього позову), а також відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок дій відповідача, приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50%.

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що тяжкий фінансовий стан підприємства відповідача не є підставою для зменшення розміру пені, не свідчать про відсутність підстав для застосування ст.233 Господарського кодексу України, оскільки вказане не є єдиним мотивом для зменшення розміру пені, а оцінено судом в сукупності з іншими обставинами.

Стосовно доводів позивача про необхідність врахування його майнових інтересів, судова колегія зазначає, що судом у даному випадку проаналізовані та враховані обставини, визначені в ст. 223 ГК України, ч. 3 статті 551 ЦК України, п.3 ст. 83 ГПК України, та зменшено розмір пені на 50%, а не на 90%, як просив відповідач.

Стягнення 50 % від заявленої в позові до стягнення суми пені, з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань та проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, а також засобом недопущення використання пені та штрафу як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача пені в розмірі 49704,51 грн.

Враховуючи, що наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями та нараховуються незалежно від вини боржника, положення ст.233 Господарського кодексу України не застосовуються до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. У зв`язку з викладеним, доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат є необґрунтованими.

Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не надав оцінку доводам відповідача стосовно наявності підстав для зменшення розміру пені та задовольнив позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не повно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2019 року у справі №922/3349/19 скасуванню в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 99409,01 грн. з прийняття в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 49704,51 грн. пені. В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2019 року у справі №922/3349/19 слід залишити без змін.

З урахуванням приписів ст.129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.129, ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.1 ч.1 ст.277, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2019 року у справі №922/3349/19 скасувати в частині стягнення з Комунального підприємства "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пені в розмірі 99 409,01 грн.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради (64621, Харківська область, Лозівський район, смт.Краснопавлівка, Мікрорайон, буд.16, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6, ) пеню в розмірі 49 704,51 грн. та 1524,66 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позову.

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2019 року у справі №922/3349/19 залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6, ) на користь Комунального підприємства "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради (64621, Харківська область, Лозівський район, смт.Краснопавлівка, Мікрорайон, буд.16, ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1118,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.03.2020.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя А.М. Білецька

Суддя Н.В. Гребенюк