ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2020 року м.Дніпро

Справа № 904/4651/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Чередка А.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коверник Ірини Павлівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2020 (прийняте суддею Мілєвою І.В., повне рішення складено 15.01.2020) у справі №904/4651/19

за позовом Фізичної особи-підприємця Коверник Ірини Павлівни

до

відповідача-1: Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

відповідача-2: Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі м. Дніпро Дніпропетровської області

про стягнення 382 300,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Фізична особа-підприємець Коверник Ірина Павлівна звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача-1: Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, до відповідача-2: Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі м. Дніпро про стягнення 382 300,00 грн., з яких: 372 300,00 грн - помилково сплачений штраф, 10 000,00 грн - моральна шкода.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2020 позов задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця Коверник Ірини Павлівни 372 300, 00 грн; в решті позову відмовлено.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з тих обставин, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

На виконання постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 від 03.01.2019 про накладення штрафу Фізична особа-підприємець Коверник Ірина Павлівна добровільно платіжним дорученням № 29 від 04.02.2019 сплатила штраф у розмірі 372 300,00 грн, а постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі № 160/206/19, яка набрала законної сили, визнано протиправною та скасовано вказану постанову відповідача-1. Суд дійшов висновку, що наявні підстави для захисту порушеного права позивача згідно із приписами ст. 1212 ЦК України, а сплачена сума коштів підлягає поверненню.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог господарський суд виходив з тих обставин, що позивач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про приниження ділової репутації позивача внаслідок дій/бездіяльності відповідача, відповідно, вважав, що позовні вимоги про стягнення з державного бюджету України 10 000,00 грн моральної шкоди є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Коверник Ірина Павлівна подала апеляційну скаргу. Посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди ухвалено без належного з`ясування обставин, що мають значення для цих категорій справ, та постановлено передчасно без правильного застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови позивачу в стягненні на його користь моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача-1 - Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області моральну шкоду в розмірі 10 000, 00 грн; в іншій частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2020 по справі № 904/4651/19 - залишити без змін.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що сам по собі факт визнання протиправною та скасування у судовому порядку постанови № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 Головного управлінням Держпраці у Дніпропетровській області (відповідача-1) про накладання на ФОП Коверник І.П. (позивача) незаконного штрафу у такому значному розмірі - 372 300, 00 грн безумовно свідчить про протиправну поведінку відповідача-1 щодо позивача, та як логічний наслідок наявний факт заподіяння такими діями позивачу моральної шкоди.

Скаржник зазначає, що відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

На думку скаржника, оскільки відповідачем-1 було прийнято не лише неправомірне рішення про накладання такого значного штрафу на позивача, а враховуючи також його поведінку, яка направлена не на усунення негативних наслідків, а навпаки, спрямована на подальше порушення законного права позивача на мирне володіння своїм майном, скаржник вважає, що сума заподіяної моральної шкоди в розмірі 10 000, 00 грн буде достатньою, розумною та обґрунтованою сатисфакцією.

Апелянт зазначає, що аналогічних по суті правових висновків по подібним обставинам дійшов Верховний Суд у справах № 464/3789/17, 750/6330/17, 295/4277/16-а.

Також, скаржник звертає увагу на те, що суд першої інстанції відмовляючи в стягненні моральної шкоди на користь позивача виходив з того, що позивач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про приниження ділової репутації позивача внаслідок дій/бездіяльності відповідача.

Разом із цим, правовою підставою, якою позивач обґрунтовував спричинення йому моральної шкоди було саме вчинення протиправної поведінки щодо позивача відповідачем-1, а не приниження ділової репутації, як помилково вказав суд попередньої інстанції, що є також підтвердженням невірного застосування судом норми матеріального права.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Згідно поданого відзиву на апеляційну скаргу та пояснень представника у судовому засіданні відповідач-2 просить визнати необґрунтованими вимоги апеляційної скарги, відмовити апелянту в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2020 у цій справі. Відповідач-2 вважає, що право на відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органу державної влади - Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (відповідача 1), дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу. Із матеріалів справи не вбачається жодного звернення позивача до суду із позовами щодо визнання дій посадових осіб Відповідача-1 незаконними або звернення з цього приводу до правоохоронних органів. Оскільки незаконність дій посадових осіб відповідача 1 не встановлена, то, на думку відповідача-2, підстави для відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України відсутні.

Відповідач-2 зазначає, що на підтвердження спричинення позивачу моральної шкоди позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про спричинення йому моральної шкоди. Позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, так як, позивачем не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, що передбачено ст. 74 ГПК України.

Оцінюючи моральну шкоду в 10 000,00 грн, позивач не пояснив, в чому саме полягає спричинення йому моральної шкоди. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, оцінивши які суд мав би можливість встановити наявність чи відсутність нанесення моральної шкоди позивачу та визначити розмір шкоди.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, докази необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зав`язків.

Крім того, позивачем жодним чином належно не обґрунтовано, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, яку просить стягнути. Позивачем не доведено факт нанесення моральної шкоди шляхом вчинення неправомірних дій органом відповідача-1.

Відповідач-1 згідно поданого відзиву на апеляційну скаргу та пояснень його представника у судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Дніпропетровської області у цій справі - без змін.

Відповідач-1 зазначає, що Головне управління не здійснювало жодних неправомірних дій, які б завдали шкоди діловій репутації позивача, оскільки при прийнятті постанови від 03.01.2019 №ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 та направленні її до органів державної виконавчої служби, Головне управління діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі статтею 265 КЗпП України, Законом України "Про виконавче провадження" та Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою КМУ від 17.07.2013 № 509.

Відповідач-1 посилається на обставини того, що Головне управління не було і не є одержувачем коштів, сплачених на виконання Постанови про накладення штрафів уповноваженими посадовими особами від 03.01.2019 №ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12, яка в подальшому скасована постановою третього апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 160/206/19.

Відповідач-1 зазначає, що у постанові Верховного Суду від 12.09.2018 у справі № 335/11779/16-ц суд вказав, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

На думку відповідача-1, позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, що підтверджується належними доказами, причинний зв`язок між шкодою і протиправними діями.

6. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Коверник Ірини Павлівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2020 у справі № 904/4651/19; розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 16.03.2020 о 10:00 год.

У судовому засіданні 16.03.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

7. Встановлені судом обставини справи.

Постановою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 від 03.01.2019 (а.с. 19-21) на ФОП Коверник Ірину Павлівну накладено штраф у розмірі 372 300,00 грн

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач подав до Дніпропетровського окружного адміністративного суду позов про визнання протиправною та скасування постанови № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 про накладання вказаного штрафу з огляду її не законність.

Позивач зазначає, що оскаржувана постанова є виконавчим документом, яка набирає законної сили з моменту прийняття (з 03.01.2019) та підлягає примусовому виконанню незалежно від факту її оскарження. Таким чином, з метою запобіганню негативних наслідків звернення постанови до примусового виконання, позивач відповідно до платіжного доручення № 29 від 04.02.2019 (а.с. 22) добровільно сплатив до державного бюджету (одержувач: ОИВ, УДКСУ у Чечелівському р-ні м. Дніпра) грошові кошти у розмірі 372 300 грн., з призначенням платежу: "сплата адміністративного штрафу та інших санкцій за 2018 рік".

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 по справі № 160/206/19 у задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця Коверник І.П. до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 від 03.01.2019 року відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі № 160/206/19 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коверник І.П. задоволено. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2018 у справі № 160/206/19 скасовано. Позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу на Фізичну особу-підприємця Коверник І.П. уповноваженою особою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 від 03.01.2019 у розмірі 372 300,00 грн

Ухвалою Верховного Суду від 19.06.2019 по справі № 160/206/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Коверник І.П. до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови.

В подальшому, позивачем направлено відповідачу-1 заяву від 18.05.2019 (а.с. 28), в якій зазначено, що Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі № 160/206/19 визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу на Фізичну особу-підприємця Коверник І.П. уповноваженою особою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 від 03.01.2019 у розмірі 372 300,00 грн. У зв`язку із чим позивач просив повідомити про порядок повернення заявнику сплаченого штрафу у розмірі 372 300,00 грн.

В якості доказу направлення відповідачу-1 вказаної заяви позивачем надано фіскальний чек (а.с. 28).

Також, 30.05.2019 до канцелярії Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області представник позивача (адвокат) подав заяву від 29.05.2019 (а.с. 29), в якій просив повернути сплачений штраф у розмірі 372 300,00 грн та вказав поточні банківські реквізити для повернення сплаченого штрафу.

Листом № 5264-16/04 від 14.06.2019 (а.с. 30), відповідач-1 повідомив позивача, що у Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області відсутні дані, які підтверджують зарахування коштів до Державного бюджету України платником - Фізичною особою-підприємцем Коверник Іриною Павлівною, стягнутих в примусовому порядку в ході виконавчого провадження у вигляді штрафу на виконання постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 03.01.2019 № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12. У зв`язку з викладеним, у разі надання належної інформації щодо зарахування коштів до Державного бюджету України, Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області буде розглянуто питання щодо здійснення відповідних заходів згідно чинного законодавства.

Представник позивача (адвокат) повторно звернувся до відповідача-1 із заявою про повернення сплаченої суми штрафу у розмірі 372 300,00 грн (а.с. 31).

Листом № 3604/4.1-6 від 23.07.2019 (а.с. 32) відповідач-1 повідомив позивача, що у зв`язку із ненадходженням інформації від ФОП Коверник І.П., яка підтверджує зарахування коштів до державного бюджету та з метою прискорення вирішення даного питання, Головним управлінням направлено лист до Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі м. Дніпра про надання інформації щодо зарахування до бюджету коштів, сплачених ФОП Коверник І.П. в сумі 372300,00 грн за платіжним дорученням № 29 від 04.02.2019 за результатом добровільної сплати. У зв`язку з вищевикладеним, після отримання відповідної інформації від Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі м. Дніпра, Головним управлінням буде здійснено заходи відповідно до Порядку повернення коштів помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787.

Представник позивача також звернувся до Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі із адвокатським запитом від 31.07.2019 (а.с. 33), в якому просив повідомити чи були зараховані на рахунок УДКСУ у Чечелівському районі м. Дніпра 372 300, 00 грн, які були сплачені ФОП Коверник І.П. згідно платіжного доручення № 29 від 04.02.2019.

Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі листом № 02-08-10/1012 від 07.08.2019 (а.с. 34) повідомило позивача, що 04.02.2019 адміністративний штраф у розмірі 372 300, 00 грн сплачений Коверник І.П. згідно платіжного доручення № 29, зарахований до Державного бюджету України (рахунок № 4008, відкритий в УДКСУ у Чечелівському районі м. Дніпра).

Представник позивача (адвокат) заявою від 09.08.2019 (а.с. 35) направив відповідачу-1 лист Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі м. Дніпра в підтвердження зарахування адміністративного штрафу у розмірі 372 300, 00 грн до державного бюджету та просив повернути сплачений штраф у розмірі 372 300,00 грн

Листом № 7672-16/04 від 13.09.2019 (а.с. 36) Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області повідомило позивача, що для дотримання вимог законодавства, Головним управлінням було направлено лист до Державної служби України з питань праці для надання роз`яснення щодо правильного застосування територіальним органом нормативно-правових актів України за результатами розгляду судами справ про скасування постанов про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами. Після надходження до Головного управління роз`яснення від Державної служби України з питань праці буде надана відповідь про розгляд питань, зазначених у листах від 09.08.2019 та від 20.08.2019.

Представник позивача (адвокат) направив відповідачу-1 заяву (повторно) від 20.08.2019 (а.с. 37), в якій просив вирішити питання щодо направлення відповідного подання на повернення помилково зарахованих коштів до бюджету та вжиття відповідних заходів щодо повернення помилково сплаченого штрафу.

20.09.2019 представник позивача (адвокат) направив відповідачу-1 адвокатський запит (а.с. 38), в якому просив повідомити про причини не направлення адвокату або ФОП Коверник І.П. відповідного подання на повернення помилково зарахованих коштів до бюджету, які були сплачені ФОП Коверник Іриною Павлівною згідно платіжного доручення № 29 від 04 02.2019 в розмірі 372 300 гривень, та зараховані на рахунок УДКСУ у Чечелівському районі м. Дніпра, а також просив направити адвокату або ФОП Коверник І.П. відповідне подання на повернення помилково зарахованих коштів до бюджету, які були сплачені ФОП Коверник Іриною Павлівною згідно платіжного доручення № 29 від 04 лютого 2019 року в розмірі 372 300 гривень, та зараховані на рахунок УДКСУ у Чечелівському районі м. Дніпра.

Однак, на думку позивача, відповідач-1 не вживає жодних дій щодо видачі відповідного подання до органу казначейства для повернення фізичній особі помилково оплаченого штрафу, та штучно уникає виконання покладених на нього зобов`язань, у зв`язку із чим вважає, що порушене право позивача на мирне володіння своїм майном має бути відновлено судом шляхом стягнення з державного бюджету помилково сплаченого штрафу.

У зв`язку з наведеним позивач і звернувся до суду з відповідною позовною заявою.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Як зазначено вище, Фізична особа-підприємець Коверник Ірина Павлівна відповідно до платіжного доручення № 29 від 04.02.2019 (а.с. 22) сплатила до державного бюджету (одержувач: ОИВ, УДКСУ у Чечелівському р-ні м. Дніпра) грошові кошти у розмірі 372 300 грн, з призначенням платежу: "сплата адміністративного штрафу та інших санкцій за 2018 рік".

Разом з тим, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі № 160/206/19 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коверник І.П. задоволено; рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2018 у справі № 160/206/19 скасовано; позов задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу на Фізичну особу-підприємця Коверник І.П. уповноваженою особою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 від 03.01.2019 у розмірі 372 300,00 грн

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції після набрання постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 законної сили правова підстава для перерахування грошових коштів в сумі 372 300,00 грн відпала, у зв`язку із скасуванням постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 від 03.01.2019, на підставі якої було накладено штраф на Фізичну особу-підприємця Коверник І.П.

Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 затверджено "Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів" (далі - Порядок № 787)

Цей порядок визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі) (п. 2 Порядку № 787).

Відповідно до п. 5 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України (далі - органи ДФС)) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету. Заява про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, складається платником у довільній формі з обов`язковим зазначенням такої інформації: причини повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб`єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи у готівковій формі.

У свою чергу, Положенням про Державну службу України з питань праці, а саме підпунктом 6 пункту 4, визначено, що держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" (далі - штрафи) визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі - Порядок № 509).

Штраф сплачується протягом одного місяця з дня прийняття постанови про його накладення, про що суб`єкт господарювання або роботодавець повідомляють уповноваженій посадовій особі, яка склала постанову про накладення штрафу. (п. 9 Порядку № 509).

Отже, саме Головне управління держпраці у Дніпропетровській області є органом, що контролює справляння відповідних надходжень до бюджету, а тому останнє наділене обов`язком щодо формування та подання до органів Казначейства подання про повернення коштів.

Як зазначено вище, позивач неодноразово звертався до відповідача-1 з проханням вирішити питання щодо складання та направлення відповідного подання на повернення помилково зарахованих коштів до бюджету та вжиття відповідних заходів щодо повернення помилково сплаченого штрафу.

Докази складання відповідачем-1 подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів в матеріалах справи відсутні та сторонами до суду не надані.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки позивач, на виконання постанови Головного управлінням Держпраці у Дніпропетровській області № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 від 03.01.2019 добровільно платіжним дорученням № 29 від 04.02.2019 сплатив штраф у розмірі 372 300,00 грн., а постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі № 160/206/19, яка набрала законної сили, визнано протиправною та скасовано вказану постанову відповідача-1, суд дійшов висновку, що наявні підстави для захисту порушеного права позивача згідно із приписами ст. 1212 ЦК України, а сплачена сума коштів підлягає поверненню.

Згідно з ч.1 ст. 25 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до пп.1 п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: 1) рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Відповідно до п.п. 5 п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, списання коштів з бюджету за рішенням суду щодо повернення платнику податків надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів та інших доходів бюджету провадиться у межах надмірно та/або помилково сплачених ним до бюджету коштів.

Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 затверджено "Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" (далі - Порядок № 845).

Цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення (п. 1. Порядку № 845).

Органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів для повернення надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів та інших доходів бюджету (пп. 1 п. 16. Порядку № 845).

Безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів (п. 2. Порядку № 845).

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3. Порядку № 845).

Стягувачі, на користь яких прийняті судові рішення про стягнення надходжень бюджету, подають до органу Казначейства, на рахунки в якому зараховані надходження бюджету, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, крім випадків, передбачених пунктом 23 цього Порядку (п. 17. Порядку № 845).

У разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення); оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності);оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо) (п. 6. Порядку № 845).

Відповідно до п. 8. Порядку № 845 органи Казначейства після надходження документів, зазначених у пунктах 6 і 7 цього Порядку:

1) приймають їх до розгляду та реєструють відповідно до вимог організації діловодства. На заяві стягувача про виконання рішення про стягнення коштів (супровідному листі керівника відповідного органу державної виконавчої служби) зазначається дата надходження і вхідний номер;

2) здійснюють попередній розгляд документів, за результатами якого визначають необхідність отримання від стягувача інших відомостей для виконання рішення про стягнення коштів;

3) повідомляють стягувачеві (представникові стягувача) на його письмову вимогу про прийняття, реєстрацію та результати попереднього розгляду документів.

Безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету або у заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів (п. 19. Порядку № 845).

У разі коли рахунок, з якого необхідно здійснити безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів, на дату прийняття виконавчого документа про стягнення надходжень бюджету до виконання або надходження інформації, зазначеної у пункті 18 цього Порядку, змінено у зв`язку з внесенням змін до відповідних нормативно-правових актів, безспірне списання таких коштів здійснюється із зміненого рахунка, на якому обліковуються надходження бюджету та на який в поточному бюджетному періоді зараховується відповідний вид надходжень, з урахуванням пропозицій органу, що контролює справляння надходжень бюджету. Якщо законом відповідний вид надходжень у поточному бюджетному періоді не передбачений, безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів здійснюється з рахунка, на якому обліковуються кошти за кодом класифікації доходів бюджету „Інші надходження" (п. 20. Порядку № 845).

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій.

Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, за поданням органу стягнення, яким у цьому спорі виступає Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області.

Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою. Тому у разі, коли орган стягнення в установлений законом строк не надає відповідний висновок органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів з державного бюджету.

Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (ч. 2 ст. 2 Цивільного кодексу України).

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч. 1 ст. 170 Цивільного кодексу України).

Держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник (ч. 4 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України. Висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочки або розстрочки виконання рішення; 3) забезпечення виконання рішення; 4) повернення судового збору; 5) призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат; 6) дата складення повного судового рішення.

При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

У спорах про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України.

Резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Оскільки, позивачем сплачено грошові кошти в сумі 372 300,00 грн до Державного бюджету, то належним способом захисту прав Фізичної особи-підприємця Коверник Ірини Павлівни є стягнення вказаної суми саме з Державного бюджету без визначення особи, уповноваженої на їх перерахування.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з державного бюджету України помилково сплаченого штрафу у розмірі 372 300,00 грн.

Також позивачем заявлено до стягнення моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.

Так, позивач вважає, що неправомірними діями відповідача-1 йому спричинена моральна шкода, яку останній оцінює у розмірі 10 000 грн.

Позивач зазначає, що сам по собі факт визнання протиправною та скасування у судовому порядку постанови № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 Головного управлінням Держпраці у Дніпропетровській області про накладання на ФОП Коверник І. П. штрафу у розмірі 372 300, 00 грн безумовно свідчить про наявний факт заподіяння моральної шкоди.

Таким чином, оскільки відповідачем-1 було прийнято неправомірне рішення про накладання такого значного штрафу на позивача, враховуючи також його поведінку, яка направлена не на усунення негативних наслідків, а навпаки, спрямована на подальше порушення законного права позивача на мирне володіння своїм майном, позивач вважає, що сума заподіяної моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн буде достатньою, розумною та обґрунтованою сатисфакцією.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно з частиною 2 цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування положень частини 1 статті 1176 зазначеного Кодексу в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 цього Кодексу.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 2, частини 1 статті 170 цього Кодексу учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Дії (бездіяльність) відповідного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що:

- під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб;

- відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

- під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

За приписами ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 73 ГПК України ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 78 ГПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 ГПК України).

Отже, саме на позивача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести спричинення йому моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн, проте жодного доказу на підтвердження вказаного твердження матеріли справи не містять.

За таких обставин, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн відсутні в зв`язку з їх недоведеністю, відповідно, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів вважає, що позиція Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладена в постановах по справі № № 464/3789/17, 750/6330/17, 295/4277/16-а, на які посилається скаржник, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки обставини цих справах не є тотожними із обставинами справи № 904/4651/19.

При цьому, колегія суддів погоджується із доводами скаржника стосовно того, що суд першої інстанції відмовляючи в стягненні моральної шкоди на користь позивача безпідставно виходив з того, що позивач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про приниження ділової репутації позивача внаслідок дій/бездіяльності відповідача, оскільки правовою підставою, якою позивач обґрунтовував спричинення йому моральної шкоди було саме вчинення протиправної поведінки щодо позивача відповідачем-1, а не приниження ділової репутації, як помилково вказав суд попередньої інстанції, що є також підтвердженням невірного застосування судом норми матеріального права.

Проте, зазначені обставини не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки це порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвалу місцевого господарського суду зміні або скасуванню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коверник Ірини Павлівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2020 у справі №904/4651/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2020 у справі №904/4651/19 залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на Фізичну особу-підприємця Коверник Ірини Павлівни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23.03.2020.

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Л.М. Білецька

Суддя А.Є. Чередко