ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Справа № 918/664/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. , суддя Мельник О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" та апеляційної скарги Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 19 листопада 2019 року в справі №918/664/19 (суддя - А.М. Горплюк)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери"

до Дочірнього підприємства "Рівненський Облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна комерційна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення в сумі 55 206 грн. 82 коп.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери» (надалі - Позивач) звернулось в Господарський суд Рівненської області з позовом до Дочірнього підприємства «Рівненський Облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна комерційна компанія «Автомобільні дороги України» (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача 45421 грн 58 коп. інфляційних втрат та 9785 грн 24 коп. річних.

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що відповідно до рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/842/16 від 24 квітня 2017 року, було задоволено позов та стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованість за Договором купівлі-продажу №03/13М від 18 квітня 2013 року в сумі 292 026 грн 20 коп., інфляційні втрати в сумі 258 050 грн 11 коп., 3% річних в сумі 26 618 грн 39 коп., витрати на оплату послуг адвоката в сумі 7 319 грн 86 коп. та 28546 грн 41 коп. витрат по оплаті судового збору. Позивач звертає увагу, що за неналежне виконання рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/842/16 від 24 квітня 2017 року ним було нараховано Відповідачу 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості за період з 2 серпня 2016 року по 7 лютого 2019 року.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 19 листопада 2019 року по справі № 918/644/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 45378 грн 86 коп. інфляційних, 9780 грн 82 коп. 3 % річних, а також покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1919 грн 36 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення 42 грн 72 коп. інфляційних втрат, 4 грн 42 коп. річних, а також щодо покладення на Відповідача 12 000 грн витрат на правничу допомогу - відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що зважаючи на встановлені обставини справи та норми законодавства, вимоги про стягнення інфляційної складової боргу та 3 % річних, нарахованих на прострочене Відповідачем грошове зобов`язання по сплаті суми, стягнутої за рішенням суду у справі №918/842/16, є такими, що заявлені правомірно.

Перевіривши розрахунок заявлених Позивачем до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості в розмірі 129 406 грн 23 коп. за період з 2 серпня 2016 року по 7 лютого 2019 року, судом встановлено, що 3% річних становлять 9 780 грн 82 коп. (при заявлених 9 785 грн 24 коп.), а інфляційні втрати - 45 378 грн 86 коп. (при заявленому - 45 421 грн 58 коп.).

Розподіляючи витрати за послуги адвоката місцевий господарський суд вказав, що наявні в матеріалах справи Договір про надання правової допомоги №03-15 від 17 серпня 2018 року, Ордер серія АА № 1007909 від 10 жовтня 2019 року на надання правової допомоги, акт надання послуг №64 від 22 жовтня 2019 року, квитанцій до прибуткового касового ордеру №46 від 18 жовтня 2019 року на суму 10 000 грн, №47 від 21 жовтня 2019 року на суму 10 000 грн 00 коп., №48 від 22 жовтня 2019 року на суму 2 000 грн 00 коп. - не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у такому розмірі за рахунок іншої сторони, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

На переконання місцевого господарського суду, розумним розміром витрат на правничу допомогу в цьому випадку є сума 10 000 грн 00 коп., інші заявлені витрати на правничу допомогу є надмірно високими, що суперечить принципу розподілу витрат.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с.76-79), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив скасувати рішення Господарського суду Рівненської області в частині відшкодування витрат на правничу допомогу та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача 22000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач, зокрема виходив з того, що обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу адвоката, і таке зменшення можливе виключно на підставі заяви іншої сторони. При цьому, матеріали справи не містять обгрунтування щодо неспіврозмірності витрат на правничу допомогу, заявленого Відповідачем. В той же час, Представник Позивач в апеляційній скарзі зазначив, що він був присутній у всіх судових засіданнях надавав свої пояснення з приводу доводів та заперечень позовної зави, здійснював підготовку до судових засіданнях, із долученням до матеріалів справи відповідних доказів.

Водночас, не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 96-99), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив скасувати рішення Господарського суду Рівненської області та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Відповідач, зокрема виходив з того, що Відповідачем було сплачено основний борг трьома платежами: 28 липня 2017 року, 4 серпня 2017 року та 15 вересня 2017 року на загальну суму боргу 292 026 грн 20 коп.. При цьому, Відповідач не заперечує стосовно нарахування штрафних санкцій, згідно умов договору та чинного законодавства України, але лише до моменту оплати основного боргу, який відбувся 15 вересня 2017 року. При такому невірному, на думку Відповідача, нарахуванні боржник буде змушений сплачувати інфляційні втрати та 3% річних за порушення грошового зобов`язання.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2020 року (а.с. 118), з підстав, висвітлених в ній, було об`єднано до спільного розгляду апеляційну скаргу Позивача та апеляційну скаргу Відповідача. Запропоновано Відповідачу та Позивачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзиви на апеляційні скарги з доказами його надсилання Відповідачу та Позивачу.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Суд констатує, що дана справа № 918/664/19 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 1 921 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 192 100 грн (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 16 січня 2020 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи № 918/664/19 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 16 березня 2020 року.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід задоволити частково, апеляційну скаргу Відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відшкодування витрат на правничу допомогу та змінити в частині стягнення річних та інфляційних втрат.

При цьому, суд виходив з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Господарського суду Рівненської області від 24 квітня 2017 року в справі №918/842/16 стягнуто з Відповідача заборгованість в сумі 292026 грн 20 коп., інфляційні втрати в сумі 258 050 грн 11 коп., 3% річних в сумі 26618 грн 39 коп..

Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати на оплату послуг адвоката в сумі 7319 грн 86 коп. та 28549 грн 41 коп. витрат по оплаті судового збору.

За твердженнями Позивача, рішення Господарського суду Рівненської області по справі №918/842/16 було виконано Відповідачем лише 8 лютого 2019 року, що підтверджується випискою із банківського рахунку, де зазначена остання перерахована грошова сума в розмірі - 129406 грн 23 коп. (а.с. 25-31).

З огляду на вказане, Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з Відповідача інфляційних втрат в розмірі 45421 грн 58 коп. та трьох процентів річних в сумі 9785 грн 24 коп. нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України за період з 2 серпня 2016 року по 7 лютого 2019 року.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Аналогічні положення передбачені і частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України.

Згідно частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу дії статті 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішенням Господарського суду Рівненської області у справі №918/842/16 від 24 квітня 2017 року позовні вимоги Позивача до Відповідача про стягнення 576 694 грн 70 коп. задоволено.

Присуджено до стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованість за Договором купівлі-продажу № 03/13М від 18 квітня 2013 року в сумі 292 026 грн 20 коп., інфляційні втрати в сумі 258 050 грн 11 коп., 3% річних в розмірі 26 618 грн 39 коп., витрат на оплату послуг адвоката в сумі 7 319 грн 86 коп. та 28 546 грн 41 коп. витрат по оплаті судового збору.

В той же час, як зазначалось вище в даній постанові із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що заборгованість, яка виникла у Відповідача на підставі договору купівлі-продажу № 03/13М від 18 квітня 2013 року та стягнута згідно з рішенням Господарського суду Рівненської області у справі №918/842/16 від 24 квітня 2017 року повністю була сплачена Відповідачем лише 8 лютого 2019 року, що підтверджується наступними доказами: платіжним дорученням №98 від 28 липня2017 року на суму 50 000 грн 00 коп., платіжним дорученням №129 від 4 серпня 2017 року на суму 100 000 грн, платіжним дорученням б/н від 15 вересня 2017 року на суму 142 026 грн 20 коп., платіжним дорученням №298 від 22 січня 2018 року на суму 130 000 грн, платіжним дорученням №329 від 13 лютого 2018 року на суму 2 347 грн 15 коп., платіжним дорученням №8 від 23 березня 2018 року на суму 58 781 грн 39 коп., платіжним дорученням №1007 від 8 лютого 2019 року на суму 129 406 грн 23 коп. (а.с. 25-31).

Суд апеляційної інстанції констатує, що вказаним рішенням місцевого господарського суду в справі №902/424/17 встановлено та підтверджено обґрунтованість заявленого Позивачем позову про стягнення заборгованості в зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за Договором Відповідачем, в зв`язку з чим дане судове рішення в силу частини 4 статті 75 Господарського процесуального України є преюдиціальним для розгляду цієї справи, у тому числі й в частині підтвердження наявності заборгованості Відповідача за вказаний період, в тому числі виходячи із якої Позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати.

В той же час апеляційний господарський суд констатує, що на час подання позовної заяви про стягнення річних та інфляційних заборгованість Відповідача та штрафні санкції сплачені повністю.

Колегія суду наголошує на тому, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Водночас, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

В силу дії статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

З наведених вище норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, колегія суддів зазначає, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2018 року в справі № 914/1487/17, від 20 червня 2018 року у справі № 905/2135/17).

При цьому, колегія суддів зауважує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

У вказаному висновку колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Таким чином, колегія суддів зауважує, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У вказаному висновку судова колегія звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Згідно із частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Дана правова позиція висвітлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року в справі № 916/190/18.

Таким чином, колегія суддів резюмує, що у разі, коли судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Поряд з тим, судовими рішеннями фактично тільки фіксується належна до стягнення сума боргу, штрафних санкцій однак, наявність таких рішень не припиняє грошових зобов`язань Відповідача та не позбавляє Позивача права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум.

При цьому зважаючи на заперечення Відповідача, зазначені в апеляційній скарзі, щодо того, що нарахування річних та інфляційних втрат можливе лише до моменту оплати основного боргу (на його переконання, який був сплачений ще 15 вересня 2017 року в сумі 142 026 грн 02 коп.), а отже подальші нарахування інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними, то колегія суддів зазначає наступне.

В спростування зазначеного, колегія суддів звертає увагу, що обов`язок зі сплати Відповідачем основної суми боргу, який первинно виник у нього не на підставі судового рішення по справі № 918/842/16, а з Договору купівлі-продажу від 18 квітня 2013 року №03/13М та Договору про відступлення права вимоги №10 від 21 липня 2016 року, що були укладені між Позивачем та Відповідачем і умови яких Відповідачем виконувалися неналежно.

Відповідно, колегія суддів зазначає, що Позивач в даному випадку має право нараховувати з 2 серпня 2016 року (наступний день, за днем до якого по рішенню стягнуто річні та інфляційні втрати - 1 серпня 2016 року) по 10 травня 2017 року (дата набрання законної сили рішенням суду по справі 3918/842/16) річні та інфляційні втрати на суму боргу 292 026 грн 20 коп. - саме по договору купівлі-продажу від 18 квітня 2013 року №03/13М (а не по рішенню суду, як вважає Відповідач в своїй апеляційній скарзі).

В той же час, уже з моменту набрання законної сили рішенням суду (в даному випадку по справі №918/842/16) у боржника виникає нове зобов`язання на підставі судового рішення та вказаних вище статей 11 та 509 Цивільного кодексу України, а саме зобов`язання зі сплати заборгованості (що включає в себе суми боргу, річних, інфляційних втрат, витрат на правничу допомогу та судовий збір) по рішенню суду.

Таке зобов`язання у розумінні Цивільного кодексу України є грошовим, а тому у разі прострочення його виконання на нього також поширюється дія статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна права позиція щодо нарахування штрафних санкцій у разі невиконання рішення суду в тому числі й на неустойку, річні та інфляційні втрати, наведена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 липня 2019 року по справі № 910/3692/18.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що Відповідач залишає поза увагою, ту обставину, що після набрання законної сили судовим рішенням по справі №918/842/6 (а саме 10 травня 2017 року) всі суми в своїй сукупності, які присуджені до стягнення в резолютивній частині даного рішення стають заборгованістю по рішенню суду, і немає значення їх правова природа, що була встановлена таким судовим рішенням та яка мала місце до набрання ним законної сили (борг чи штрафні санкції), а відтак відокремлення Відповідачем боргу від інших сум по рішенню суду є неправомірним.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що обов`язковість виконання судових рішень обумовлює необхідність їх виконання не пізніше наступного дня набрання судовим рішенням законної сили.

На підставі частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Тому колегія суддів зазначає, що підстави нараховувати річні та інфляційні на всю суму боргу за судовим рішенням по справі №918/842/16 у Позивача виникли починаючи з 11 травня 2017 року, датою наступною від дати коли рішення господарського суду набрало законної сили (10 травня 2017 року, що відображено у Єдиному державному реєстрі судових рішень), адже саме з цього часу борг, інфляційні, річні та судовий збір стають заборгованістю по рішенню суду.

З огляду на вищезазначене, саме з набранням рішення суду першої інстанції по справі № 918/842/16 законної сили, Позивач мав право нараховувати річні та інфляційні на всю суми боргу за судовим рішенням включаючи судовий збір, річні, інфляційні втрати, витрати на правничу допомогу та судовий збір по зазначеному рішенню суду.

Колегія суддів констатує, що судове рішення набрало законної сили 10 травня 2017 року, відповідно нарахування штрафних санкцій можливе з наступного дня - 11 травня 2017 року.

З вказаного слідує, що заборгованість за судовим рішенням, що включає в себе суми боргу, інфляційних втрат, річних, витрат на правничу допомогу та судового збору (612 560 грн 56 коп.) існувала в період з 11 травня 2017 року по 7 лютого 2019 року (день сплати залишкової суми із заборгованості по рішенню суду) .

При цьому, з розрахунку Позивача (а.с. 17) вбачається, що ним здійснено нарахування річних та інфляційних втрат лише на суму 129 406 грн 23 коп., яка є значно меншою сум на які Позивач мав право нараховувати річні та інфляційні втрати з врахуванням відповідних оплат (є сумою меншою від суми боргу за Договором в період з 2 серпня 2016 року по 10 травня 2017 року; є сумою меншою ніж загальна сума боргу за судовим рішенням №918/842/16 з 11 травня 2017 року по нижчеописані в даній постанові дати, коли вказаний борг став менше вказаної суми).

А саме, Позивач, з врахуванням сум сплачених Відповідачем на виконання рішення суду по справі 3918/842/16, мав право нараховувати річні та інфляційні втрати на борг за даним судовим рішенням за такі періоди та в наступних сумах:

· з 11 травня 2017 року (наступний день за днем дата набрання законної сили судовим рішенням) по 27 липня 2017 року на суму 612560 грн 56 коп. (вся заборгованість по рішенню суду);

· з 28 липня 2017 року по 3 серпня 2017 року на суму 526 560 грн 56 коп. (за мінусом 50 000 грн, сплачених по платіжному дорученню №98 від 28 липня 2017 року; а.с. 30);

· з 4 серпня 2017 року по 14 вересня 2017 року на суму 462 560 грн 56 коп. (за мінусом 100 000 грн, сплачених по платіжному дорученню №129 від 4 серпня 2017 року; а.с. 29);

· з 15 вересня 2017 року по 21 січня 2018 року на суму 320 534 грн 36 коп. (за мінусом 142 026 грн 20 коп., сплачених за платіжним дорученням від 15 вересня 2017 року; а.с. 28);

· з 22 січня 2018 року по 12 лютого 2018 року на суму 190 534 грн 36 коп. (за мінусом 130000 грн 00 коп., сплачених за платіжним дорученням №298 від 22 січня 2018 року; а.с. 31);

· з 13 лютого 2018 року по 22 березня 2018 року на суму 188 187 грн 21 коп. (за мінусом 2347 грн 15 коп., сплачених за платіжним дорученням №329 від 13 лютого 2018 року; а.с. 27);

· з 23 березня 2018 року по 7 лютого 2019 року на суму 129 405 грн 82 коп. (за мінусом 58781 грн 39 коп., сплачених за платіжним дорученням №8 від 23 березня 2018 року; а.с. 26), залишок заборгованості вказаний Позивачем 129 406 грн 23 коп. (є більшим реальної суми боргу за судовим рішенням на 0 грн 41 коп.)

8 лютого 2019 року платіжним дорученням № 1007 від 8 лютого 2019 року сплачено заборгованість в сумі 129406 грн 23 коп. (а.с. 25), за наслідком чого заборгованість за судовим рішенням перестала існувати.

Відповідно колегія суддів враховуючи суми всіх проплат, проведених Відповідачем в правовому полі існування суми всієї заборгованості (612560 грн 56 коп.) по рішенню суду в справі 3918/842/16 та в межах періоду, визначеному Позивачем, констатує, що Позивач мав право нараховувати:

· інфляційні втрати з серпня 2016 року по березень 2018 року на суму 129 409 грн 23 коп.,

· інфляційні втрати з квітня по січень 2019 року на суму 129 405 грн 82 коп.;

· 3 % річних за період з 2 серпня 2016 року по 22 березня 2018 року на суму 129 406 грн 23 коп.;

· 3 % річних за період з 23 березня 2018 року по 7 лютого 2019 року на суму 129 405 грн 82 коп..

Все вищеописане в даній судовій постанові спростовує доводи Відповідача щодо періоду по який Позивач мав право нараховувати інфляційні та річні.

Водночас, зробивши відповідний розрахунок (а.с. 129) колегія суддів констатує, що до стягнення: за період з 2 серпня 2016 року по 22 березня 2018 року (на суму 129 406 грн 23 коп.) підлягають річні в розмірі 6355 грн 99 коп; за період з 23 березня 2018 року по 7 лютого 2019 року (на суму 129405 грн 82 коп.) підлягають річні в розмірі 3424 грн 82 коп..

Всього до стягнення підлягають річні в розмірі 9780 грн 81 коп., при заявленому 9785 грн 24 коп..

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд задоволює частково позов в цій частині та стягує з Відповідача на користь Позивача 9780 грн 81 коп. річних. Відповідно судова колегія відмовляє в задоволенні позову щодо стягнення 4 грн 43 коп. 3% річних.

Відповідно суд змінює судове рішення в цій частині.

В той же час, зробивши розрахунок інфляційних втрат (а.с. 130) колегія суддів констатує, що до стягнення: за період з серпня 2016 року по березень 2018 року (на суму 129 406 грн 23 коп.) підлягають інфляційні втрати в розмірі 33816 грн 11 коп.; за період з квітня 2018 року по січень 2019 року (на суму 129405 грн 82 коп.) підлягають інфляційні втрати в розмірі 9167 грн 17 коп..

Всього до стягнення підлягають інфляційні втрати в розмірі 42983 грн 28 коп., при заявлених 45421 грн 58 коп..

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд задоволює позов в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 42983 грн 28 коп., а в задоволення 2438 грн 30 коп. інфляційних втрат відмовляє.

В той же час апеляційний господарський суд констатує, що внаслідок не дослідження судом оплат в розрізі існуючої суми заборгованість по рішенню суду, суд першої інстанції не встановив відповідно заявленої суми боргу реальній сумі заборгованості за судовим рішенням по справі №918/842/16 в період з 23 березня 2018 року по 7 лютого 2019 року в наслідок чого неправильно розрахував суму інфляційних втрат.

Відповідно приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд змінює судове рішення місцевого господарського суду в частині стягнення інфляційних втрат.

Окрім того, Позивач просив стягнути витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 22 000 грн. При цьому місцевим господарським судом було частково задоволено його клопотання та стягнуто 10 000 грн витрат на правничу допомогу адвоката, у зв`язку з чим Позивачем було подано апеляційну скаргу щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, з огляду на що колегія суддів зазначає наступне.

Статтею123 Господарського процесуального кодексу Україн визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Із долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що 17 серпня 2018 року між Позивачем (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Гапоненко Роман і партнери» був укладений договір про надання правової допомоги № 03-15, за умовами якого, адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених чим договором (а.с. 48-49).

За змістом 126 ГПК України, можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Як слідує з матеріалів справи Позивач сплатив на користь адвоката грошові кошти в сумі 22000 грн, що підтверджується: квитанцією до прибуткового касового ордеру №46 від 18 жовтня 2019 року в сумі 10000 грн, квитанцією до прибуткового касового ордеру №47 від 21 жовтня 2019 року в сумі 10000 грн, квитанцією до прибуткового касового ордеру №48 від 22 жовтня 2019 року в сумі 2000 грн (а.с. 50).

До матеріалів справи позивачем було долучено акт надання послуг №64 від 22 жовтня 2019 року, в котрому детально розписано які саме адвокатські послуги надавалися Позивачу, договір про надання правничої допомоги від 17 серпня 2018 року (102-107).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

При цьому, суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Частинами 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

В силу дії частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічні правові висновки про застосування норм процесуального права щодо співмірності судових витрат викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року в справі №922/445/19, які враховуються апеляційним господарським судом в силу частини 4 статті 236 ГПК України.

Згідно статті 169 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань; заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі; у випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі; заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом; у випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які письмові та обгрунтовані клопотання Відповідача, котрі б заперечували розмір судових витрат на правничу допомогу та неспівмірності таких витрат, визначений представником Позивача.

В той же час, в судовому засіданні від 29 жовтня 2019 року (як і в інших судових засіданнях) головуючий суддя запитував сторін про наявність заяв чи клопотань і сторони неодноразово вказували на їх відсутність (питання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката (в силу вищезазначених норм статтей 129 та 169 ГПК України) має викладатися саме в клопотанні сторони при цьому саме на таку сторону покладено обов`язок доведення неспіврозмірності вказаних витрат).

При цьому апеляційний господарський суд констатує і те, що Відповідач в порушення господарського процесу, не лише не подав саме клопотання (в письмовій формі чи усній формі) з приводу зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката (суд в оспорюваному рішенні вказав про усні заперечення, а не про клопотання, та не вказав обгрунтування цих заперечень), але й не наводить у вказаному засіданні (як і в інших засіданнях; судова колегія заслухала записи судових засідань) доводи і обгрунтування щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу адвоката (вказавши лише, що на його думку дана сума завищена).

Судом першої інстанції не вказав норми процесу та їх порушення не звернув увагу (в самому оспорюваному рішенні суд першої інстанції вказав про заперечення сторони, а не про подання клопотання в розумінні частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).

Все вищевказане вказує на те, що суд зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу порушив зазначені норми ГПК України, та без наявності процесуальних підстав (без наявності клопотання сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката Позивача, розглянув дане питання) по суті з власної ініціативи зменшив їх розмір, що знову ж таки не передбачено чинним ГПК України.

Відповідно колегія суду вважає таке зменшення незаконним, та скасовує оспорюване рішення в цій частині.

Таким чином, з огляду на усе вищеописане апеляційний господарський суд констатує, що Позивач згідно з положеннями статті 74 ГПК України довів надання йому адвокатом зазначених послуг у суді першої інстанції.

Водночас, колегія суддів констатує, що частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що: інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог в правовому полі дії частини 4 статті 129 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволеня заяви Позивача щодо покладення на Відповідача 22 000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, та покладає витрати на правничу допомогу в сумі 21 028 грн 25 коп..

В той же час, все вищевказане в свою чергу вказує на безпідставність висновків місцевого господарського суду щодо зменшення витрат на правничу допомогу адвоката (виходячи з критерію співрозмірності та реальності адвокатських витрат) та про порушення при цьому судом першої інстанції норм процесуального права.

Враховуючи вказане апеляційний господарський суд скасовує оспорюване судове рішення в цій частині , та стягує з Відповідача 21 028 грн 25 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката (пропорційно розміру задоволення позовних вимог).

Підсумовуючи усе вищеописане в даній постанові Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи усе вищевстановлене в даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський прийшов до висновку, щодо задоволення позовних вимог частково в сумах зазначених вище в даній судовій постанові з огляду на їх підставність та доведеність.

Відповідно приймаючи таке рішення апеляційний господарський суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги Відповідача та частково задоволює апеляційну скаргу Позивача скасовуючи оспорюване рішення місцевого господарського суду в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката та змінюючи рішення в частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неповне з`ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та про неправильне застосування норм матеріального права, що в силу дії пунктів 1, 2 та 4 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для зміни та скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України.

Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги суд покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та пропорційно задоволенню апеляційної скарги.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" - задоволити частково.

3. Рішення Господарського суду Рівненської області від 19 листопада 2019 року в справі №918/664/19 - скасувати в частині часткового задоволення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також змінити в частині стягнення річних, інфляційних втрат та розподілу судового збору, виклавши резолютивну частину рішення в редакції наступного змісту:

"1) Позов задовольнити частково.

2) Стягнути з Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (33028, м. Рівне, вул. Пластова, буд. 7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 27, оф. 17, ) інфляційні втрати в сумі 42 983 грн 28 коп., 3% річних в сумі 9 780 грн 81 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1836 грн та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 21028 грн 25коп..

3) Відмовити в стягненні 2438 грн 30 коп. інфляційних втрат, 4 грн 43 коп. 3% річних та 971 грн 75 коп. відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката. "

4. Господарському суду Рівненської області видати відповідний наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

7. Справу №918/664/19 повернути Господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.