РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.03.2020Справа № 911/2420/19
За позовом Приватного підприємства «Славутич-тара»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Джі ес оф фуд технолоджі»

про стягнення 496 961, 04 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судового засідання Саницька Б.В.

представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Славутич-тара» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Джі ес оф фуд технолоджі» (надалі - відповідач) про стягнення 446 554, 19 грн заборгованості, з яких: 348 020, 86 грн основна заборгованість, 3 196, 12 грн інфляційних втрат, 3 703, 64 грн 3 % річних, 37 036, 54 грн 30% річних за неправомірне користування чужими коштами, 42 597, 03 грн пені та 12 000, 00 грн збитків.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 253, 526, 530, 536, 549, 550, 611, 612, 623, 625, 693 ЦК України, ст. 231 ГК України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором купівлі-продажу №22/01Дж Ес від 28.01.2018, в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.10.2019 матеріали позовної заяви Приватного підприємства «Славутич-тара» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Джі ес оф фуд технолоджі» про стягнення 446 554, 19 грн передано за територіальної підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищенаведену позовну заяву було передано на розгляд судді Карабань Я.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2019 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

29.11.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №911/2420/19, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.12.2019.

Підготовче засідання призначене на 24.12.2019 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. у щорічній відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 підготовче засідання призначено на 22.01.2020.

20.01.2020 від позивача надійшла уточнення позовна заява, у якій останній збільшив позовні вимоги, а саме просив суд стягнути з відповідача 496 961, 04 грн заборгованості, з яких: 348 020, 86 грн основна заборгованість, 1 695, 74 грн інфляційних втрат, 6 907, 80 грн 3 % річних, 69 077, 91 грн 30% річних за неправомірне користування чужими коштами, 59 258, 73 грн пені та 12 000, 00 грн збитків.

У підготовче засідання 22.01.2020 з`явився представник позивача. Відповідач у засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Судом прийнято було прийнято до розгляду уточнену позовну заяву позивача, яка розцінюється судом, як заява про збільшення позовних вимог у зв`язку з чим подальший розгляд справи здійснюється з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва підготовче засідання відкладено на 05.02.2020.

У підготовче засідання 05.02.2020 з`явився представник позивача. Відповідач у засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва підготовче засідання відкладено на 12.02.2020.

Засідання призначене на 12.02.2020 не відбулося, у зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 підготовче засідання призначено на 04.03.2020.

04.03.2020 у підготовче засідання з`явився представник позивача. Відповідач у засідання не з`явився повідомлений був належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача у підготовчому засідання звернувся до суду з клопотанням про долучення доказів до матеріалів справи на виконання ухвали суду, яке судом протокольно було задоволено та долучено подані документи до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2020, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, відсутність інших клопотань, заяв від сторін, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 17.03.2020.

17.03.2020 від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання призначеного на 17.03.2020 без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

У судове засідання 17.03.2020 представники сторін не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини своєї неявки не повідомили.

Відповідач не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову (відзив), або будь-які інші письмові заперечення чи пояснення по справі та/або заяви процесуального характеру.

До матеріалів справи (до позовної заяви) залучені докази виконання позивачем вимог ст. 172 ГПК України - надіслання відповідачу копії позовної заяви та копій доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Судом також були вчинені всі належні дії для повідомлення відповідача про відкриття судом провадження в справі та розгляд справи - відповідні ухвали суду надсилалися на адресу місцезнаходження відповідача, яка вказана в позові та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Вказана ухвала надсилалася рекомендованим листом, із залучених до матеріалів справи листів, у якому відповідачу направлялись копії ухвал, убачається, що дані листи, направлені за офіційною адресою місцезнаходження відповідача згідно ЄДР, були повернуті суду поштою.

Інших адрес відповідач суду не повідомляв та у ЄДР інші адреси відсутні, тому суд позбавлений можливості направити ухвалу на інші адреси.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання листів з ухвалою суду відповідачем та повернення їх до суду є наслідками діяння (бездіяльності) самого відповідача щодо їх належного отримання, тобто його власною волею, оскільки самим відповідачем надаються до ЄДР відомості, щодо офіційної адреси його місцезнаходження.

Відтак, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином, оскільки судом було виконано всі покладені на нього обов`язки, а відповідач, натомість проявив процесуальну бездіяльність.

За відсутності відзиву суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд дійшов висновку, що неявка сторін у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.01.2018 між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 22/01 Дж Ес (надалі - договір), за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність іншій стороні майно (дробину пивну і/або пивні дріжджі), далі іменоване товар, а покупець прийняти його і оплатити за нього певну грошову суму на умовах, обумовлених договором.

Конкретне найменування товару, його номенклатура, асортимент, кількість, ціна, загальна вартість обумовлюється сторонами додатково шляхом підписання видаткових накладних до цього договору на кожну окрему поставку. При цьому, належним чином оформлені сторонами видаткові накладні сторони розцінюють в якості специфікацій до цього договору, які є його невід`ємними частинами (п. 1.2., 1.3. договору).

Оплата за договором здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця по факту поставки товару (п. 3.1. договору).

Пунктом 4.3. договору встановлено, що покупець, який порушив свої зобов`язання по оплаті товару в обумовлені цим договором терміни, або має обґрунтовані припущення про можливу затримку/несплату товару у термін, передбачений цим договором, зобов`язаний негайно сповістити про це продавця. В іншому випадку покупець сплачує продавцю узгоджений розмір збитків, які підлягають відшкодуванню у сумі 1 000,00 грн за кожен випадок порушення. При цьому продавець за цим договором звільняється повністю від необхідності попередження виникнення збитків шляхом здійснення будь яких дій.

Відповідно до п. 4.4. договору, в разі несплати вартості товару в термін, обумовлений цим договором, Покупець, на першу вимогу продавця, виплачує неустойку у вигляді пені в розмірі 3% від суми неоплаченого в строк платежу за кожен день прострочення та відсотки за неправомірне користування чужими грошовими коштами у розмірі 30% річних.

Згідно п. 6.4. договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань в межах строків позовної давності.

На виконання умов договору позивачем відповідачу передано товар за видатковими накладними від 03.05.2019 №1623, від 07.05.2019 №1682, від 08.05.2019 №1884, від 09.05.2019 №№1883, 1707, від 11.05.2019 №1888, від 12.05.2019 №1885, від 15.05.2019 №№1802, 1886, 18.05.2019 №№1887, 1844, від 21.05.2019 №1890 на загальну суму 366 360, 00 грн (а.с. 30-41).

Як зазначає позивач відповідач в порушення пункту 3.1. договору в повному обсязі не оплатив отриманий товар, здійснивши лише частково в сумі 18 345, 14 грн, внаслідок чого борг складає 348 020, 86 грн (366 360, 00 грн - 18 345, 14 грн).

У порядку досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача 25.07.2019 було направлено претензію, в якій позивач просив погасити заборгованість.

30.08.3019 за №1008/СТ від відповідача надійшла відповідь на вказану претензію, в якій останній підтвердив отримання від позивача товару на загальну суму 366 360, 00 грн та його часткову оплату в сумі 18 345, 14 грн, однак більш розгорнуту відповідь на зазначену претензію надати відмовся, з посиланням на те, що до останньої не надано документі на підтвердження повноважень її підписанта.

Оскільки відповідач оплату за отриманий товар своєчасно не здійснив, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача 348 020, 86 грн основної заборгованості, 1 695, 74 грн інфляційних втрат, 6 907, 80 грн 3 % річних, 69 077, 91 грн 30% річних за неправомірне користування чужими коштами, 59 258, 73 грн пені та 12 000, 00 грн збитків

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною першою ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 1 статті 193 ГК України та статтею 526 ЦК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до пункту 3.1. договору, визначено що оплата за договором здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця по факту поставки товару.

Тобто, сторони у договорі узгодили, що виникнення обов`язку покупця з оплати поставленого товару та строк його виконання пов`язаний з моментом поставки відповідного товару.

Водночас, приписами п. 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відтак, обов`язок відповідача оплатити поставлений за вказаними накладними товар, виник в день його поставки та прийняття, в силу умов п. 3.1. договору та ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Судом встановлено, що позивачем відповідачу передано товар на загальну суму 366 360, 00 грн, що підтверджується видатковими накладними наявними в матеріалах справи від 03.05.2019 №1623, від 07.05.2019 №1682, від 08.05.2019 №1884, від 09.05.2019 №№1883, 1707, від 11.05.2019 №1888, від 12.05.2019 №1885, від 15.05.2019 №№1802, 1886, 18.05.2019 №№1887, 1844, від 21.05.2019 №1890 (а.с.30-41), відповідач в порушення пункту 3.1. грошове зобов`язання виконав частково, а саме в сумі 18 345, 14 грн, що підтверджується безпосередньо відповідачем у відповіді на претензію (а.с. 36- 37) та актом звірки взаємних розрахунків №Пр-451 від 04.06.2019 підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками зазначених товариств (а.с.88).

Внаслідок чого борг відповідача перед позивачем за договором купівлі-продажу №22/01Дж Ес від 28.01.2018 на момент прийняття судового рішення складає 348 020, 86 грн, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вказаної суми основного боргу визнаються судом обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, позивачем нараховано 1 695, 74 грн інфляційних втрат, 6 907, 80 грн 3 % річних, 69 077, 91 грн 30% річних за неправомірне користування чужими коштами, 59 258, 73 грн пені та 12 000, 00 грн збитків, розрахованих за кожною видатковою накладною окремо.

Так позивачем нараховано 6 907, 80 грн 3 % річних за наступними видатковими накладними:

№№ ВН та дата Сума ВН грнПеріод простроченняКількість днівСума 3% річних грн
1№1623 від 03.05.201915 686, 8604.05.2019-09.01., 59
2№1682 від 07.05.201933 912, 0008.05.2019-09.01., 39
3№1884 від 08.05.201929 544, 0009.05.2019-09.01., 30
4№1883 від 09.05.201929 400, 0010.05.2019-09.01., 97
5№1707 від 09.05.201931 920, 0010.05.2019-09.01., 71
6№1888 від 11.05.201927 480, 0012.05.2019-09.01., 79
7№1885 від 12.05.201928 584, 0013.05.2019-09.01., 49
8№1802 від 15.05.201933 000, 0016.05.2019-09.01., 18
9№1886 від 15.05.201928 824, 0016.05.2019-09.01., 16
10№1887 від 18.05.201931 392, 0019.05.2019-09.01., 86
11№1844 від 18.05.201930 552, 0019.05.2019-09.01., 56
12№1890 від 21.05.201927 720, 0022.05.2019-09.01., 80
Всього 6 907, 80
Перевіривши розрахунок 3% річних наданий позивачем, суд встановив, що він є арифметично вірним, розрахованими згідно вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача 6 907, 80 грн 3 % річних підлягає задоволенню.

Також позивач просить стягнути з відповідача 69 077, 91 грн 30 % річних від простроченої суми за неправомірне користування чужими грошовими коштами з посиланням на п.4.4. договору та ч.2 ст. 536 ЦК України, а саме:

№№ ВН та дата Сума ВН грнПеріод простроченняКількість днівСума 30 % річних грн
1№1623 від 03.05.201915 686, 8604.05.2019-09.01.20202513 235, 90
2№1682 від 07.05.201933 912, 0008.05.2019-09.01.20202476 883, 92
3№1884 від 08.05.201929 544, 0009.05.2019-09.01.20202465 972, 96
4№1883 від 09.05.201929 400, 0010.05.2019-09.01.20202455 919, 68
5№1707 від 09.05.201931 920, 0010.05.2019-09.01.20202456 427, 08
6№1888 від 11.05.201927 480, 0012.05.2019-09.01.20202435 487, 92
7№1885 від 12.05.201928 584, 0013.05.2019-09.01.20202425 684, 90
8№1802 від 15.05.201933 000, 0016.05.2019-09.01.20202396 481, 80
9№1886 від 15.05.201928 824, 0016.05.2019-09.01.20202395 661, 56
10№1887 від 18.05.201931 392, 0019.05.2019-09.01.20202366 088, 55
11№1844 від 18.05.201930 552, 0019.05.2019-09.01.20202365 925, 63
12№1890 від 21.05.201927 720, 0022.05.2019-09.01.20202335 308, 01
Всього 69 077, 91
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати і 3 % річних за своєю правовою природою не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 905/978/17, від 11.05.2018 у справі № 922/3087/17 та від 26.04.2018 у справі № 910/11857/17).

Проценти річних, про які йдеться у частині 2 статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Так, стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини 2 статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання. (Наведена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 10.09.2018 по справі № 908/24/18).

Судом встановлено, що пунктом 4.4. договору визначено, що в разі несплати вартості товару в термін, обумовлений договором, покупець, на першу вимогу продавця, виплачує неустойку у вигляді пені в розмірі 3 % від суми неоплаченого в строк платежу за кожен день прострочення і відсотки за неправомірне користування чужими грошовими коштами в розмірі 30 % річних.

З огляду на наведене, обґрунтованим є одночасне стягнення 3 % річних та 30 % річних від простроченої суми за неправомірне користування чужими грошовими коштами.

Перевіривши розрахунок 30% річних наданий позивачем, суд встановив, що він є арифметично вірним, розрахованими згідно вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача 69 077, 91 грн 30 % річних за користування чужими коштами підлягає задоволенню.

Крім цього, на підставі ст.625 ЦК України позивач згідно наданого власного розрахунку просив суд стягнути з відповідача 695, 74 грн інфляційних втрат, нарахованих на відповідні суми заборгованості за кожною накладною.

Суд звертає увагу на те, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (підпункт 3.2 пункт 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Також, суд зазначає, що індекс інфляції за місяць, в якому виникло право вимоги, береться до уваги лише у разі, якщо право вимоги виникло в першій половині відповідного місяця, а індекс інфляції за місяць, в якому зобов`язання припинилося, береться до уваги лише в разі, коли зобов`язання припинилося в другій половині місяця.

Проте при дослідженні матеріалів справи судом було встановлено, що при здійсненні вищевказаного розрахунку позивачем не було враховано, що борг за накладними від 15.05.2019 № 1886, від 18.05.2019 №№1887, 1844, від 21.05.2019 №1890 виник у другій половині травня 2019 року, а тому індекс інфляції слід розраховувати з червня 2019 року та по жовтень 2019 року (місяць визначений позивачем у розрахунку).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою сумою інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є 1 577, 26 грн нарахованих на відповідні суми основного боргу, зазначеними позивачем у його розрахунку, заборгованість за якою становить більше місяця.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання за договором, позивачем нараховано 59 258, 73 грн пені, враховуючи подвійну облікову ставку НБУ (згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»), зокрема:

№№ ВН та дата Сума ВН грнПеріод простроченняКількість днівСума пені грн
1№1623 від 03.05.201915 686, 8604.05.2019-03.11.20191843 235, 90
2№1682 від 07.05.201933 912, 0008.05.2019-07.11.20191845 794, 77
3№1884 від 08.05.201929 544, 0009.05.2019-08.11.20191845 045, 14
4№1883 від 09.05.201929 400, 0010.05.2019-09.11.20191845 017, 33
5№1707 від 09.05.201931 920, 0010.05.2019-09.11.20191845 447, 39
6№1888 від 11.05.201927 480, 0012.05.2019-11.11.20191844 683, 65
7№1885 від 12.05.201928 584, 0013.05.2019-12.11.20191844 868, 68
8№1802 від 15.05.201933 000, 0016.05.2019-15.11.20191845 610, 00
9№1886 від 15.05.201928 824, 0016.05.2019-15.11.20191844 900, 08
10№1887 від 18.05.201931 392, 0019.05.2019-18.11.20191845 326, 32
11№1844 від 18.05.201930 552, 0019.05.2019-18.11.20191845 183, 80
12№1890 від 21.05.201927 720, 0022.05.2019-21.11.20191844 694, 17
Всього 59 258, 73

Частинами 1 і 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

У сфері господарювання згідно ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Пунктом 4.4. договору сторонами погоджено, що у разі несплати вартості товару в термін, обумовлений договором, покупець, на першу вимогу продавця, виплачує неустойку у вигляді пені в розмірі 3 % від суми неоплаченого в строк платежу за кожен день прострочення.

Враховуючи вищевикладене, періоди нарахування пені, що вказані позивачем в поданому ним розрахунку, правомірно обмежені розміром пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, відтак, вимога позивача про стягнення пені в сумі 59 258, 73 грн підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимоги позивача про стягнення 12 000 грн погоджених збитків на підставі пункту 4.3. договору суд зазначає наступне,.

За своєю правовою природою погоджені сторонами в п. 4.3. договору збитки є штрафом, як різновид неустойки у відповідності до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. (Наведена правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.07.2018 у справі № 903/647/17, від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17)

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем допущено 12 випадків порушення оплати товару за 12 видатковими накладними від 03.05.2019 №1623, від 07.05.2019 №1682, від 08.05.2019 №1884, від 09.05.2019 №№1883, 1707, від 11.05.2019 №1888, від 12.05.2019 №1885, від 15.05.2019 №№1802, 1886, 18.05.2019 №№1887, 1844, від 21.05.2019 №1890, вимога про стягнення 12 000,00 грн погоджених збитків є обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 74, 75 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України. Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищенаведені норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 348 020, 86 грн основної заборгованості, 1 577, 26 грн інфляційних втрат, 6 907, 80 грн 3 % річних, 69 077, 91 грн 30% річних за неправомірне користування чужими коштами, 59 258, 73 грн пені та 12 000, 00 грн збитків.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Джі ес оф фуд технолоджі» (03110, місто Київ, вулиця Пироговського, будинок 19, корпус 6, ідентифікаційний код 41396590) на користь Приватного підприємства «Славутич-тара» (69041, місто Запоріжжя, вулиця Мінська, будинок 9, офіс 205, ідентифікаційний код 33652465) 348 020 (триста сорок вісім тисяч двадцять) грн 86 коп. основного боргу, 1 577 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот сімдесят сім) грн 26 коп. інфляційних втрат, 6 907 (шість тисяч дев`ятсот сім) грн 80 коп. 3% річних, 69 077 (шістдесят дев`ять тисяч сімдесят сім) грн 91 коп. 30% річних, 59 258 (п`ятдесят дев`ять тисяч двісті п`ятдесят вісім) грн 73 коп. пені, 12 000 (дванадцять тисяч) грн 00 коп. збитків, 7 452 (сім тисяч чотириста п`ятдесят дві) грн. 64 коп. судового збору та 14 996 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) грн 42 коп..

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 18.03.2020.

Суддя Я.А.Карабань