УХВАЛА

20 лютого 2020 року

м. Київ

Справа № 910/4518/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

Катеринчук Л.Й. - головуючої, Білоуса В.В., Пєскова В.Г.

за участю секретаря судового засідання Лавринчук О.Ю.

учасники справи:

ініціюючий кредитор - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерхім-БВТ",

боржник, відповідач - Приватне акціонерне товариство "Азовелектросталь",

позивач - ОСОБА_1 ,

розпорядник майна - арбітражний керуючий Паніотов Олег Костянтинович

розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь"

на постанову Північного апеляційного господарського суду

від 01.10.2019

у складі колегії суддів: Сотніков С.В. (головуючий), Доманська М.Л., Остапенко О.М.

за позовом ОСОБА_1

до Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь"

про стягнення заборгованості по заробітній платі

в межах справи № 910/4518/16

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерхім-БВТ"

про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь"

ВСТАНОВИВ:

1. Господарським судом міста Києва здійснюється провадження у справі №910/4518/16 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" (далі - ПрАТ "Азовелектросталь", боржник, відповідач), порушене ухвалою місцевого суду від 14.03.2017 (за наслідком нового розгляду справи у підготовчому засіданні) за заявою ініціюючого кредитора за загальною процедурою відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України №4212-VІ від 22.12.2011; справа перебуває на стадії розпорядження майном ПрАТ "Азовелектросталь", введеній цією ж ухвалою суду з призначенням розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Паніотова О.К.

1.1. 16.11.2016 поштовим відправленням ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до місцевого суду в межах справи №910/4518/16 про банкрутство ПрАТ "Азовелектросталь" з позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якій просила стягнути з відповідача-боржника на її користь 13 542, 82 грн. основного боргу, 10 000 грн. моральної шкоди, а також компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі, встановленому під час судового розгляду, на підставі статті 43 Конституції України, статей 115, 116, 117, 233, 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

1.2. 27.03.2018 поштовим відправленням до місцевого суду ОСОБА_1 подано заяву про збільшення позовних вимог, заявлених 16.11.2016, до суми 37 167, 91 грн., з яких 13 542, 82 грн. - заборгованість по зарплаті, 20 685, 82 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 02.03.2018 та 2 939, 27 грн. - компенсація у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

1.3. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у справі №910/4518/16 позов задоволено частково, стягнено з ПрАТ "Азовелектросталь" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі на суму 13 542, 82 грн. та компенсацію за втрату частини заробітної плати на суму 2 775, 07 грн.; стягнено з ПрАТ "Азовелектросталь" в дохід Державного бюджету України 1 378 грн. судового збору; в решті позовних вимог відмовлено.

1.3.1. Розглядаючи майнові вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ "Азовелектросталь", суд першої інстанції встановив, що за даними довідки про заборгованість перед працівником вбачається, що ПрАТ "Азовелектросталь" не виплатило ОСОБА_1 на дату звільнення заробітну плату на суму 13 542, 82 грн., що стало підставою для звернення звільненого працівника 16.11.2016 до місцевого суду у справу №910/4518/16 про банкрутство ПрАТ "Азовелектросталь" з позовом про стягнення основного боргу по заробітній платі в розмірі 13 452, 82 грн., моральної шкоди на суму 10 000 грн. та компенсації у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

Місцевим судом встановлено, що 02.04.2018 до суду надійшла заява ОСОБА_1 від 27.03.2018 про збільшення позовних вимог, яку судом не прийнято до уваги з огляду на те, що до неї не додано доказів сплати судового збору.

За таких обставин, суд першої інстанції розглянув позовні вимоги ОСОБА_1 відповідно до поданої 16.11.2016 позовної заяви з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі на суму 13 542, 82 грн., моральної шкоди на суму 10 000 грн. та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати.

1.3.2. Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що в порушення вимог статей 94, 116 КЗпП України на дату звільнення ОСОБА_1 із займаної посади боржником-роботодавцем не було виплачено позивачці заробітну плату на суму 13 542, 82 грн., що підтверджується довідкою боржника про заборгованість перед працівником, а, відтак, заявлена позивачкою до стягнення з відповідача сума заборгованості по заробітній платі визнана боржником та не потребує доказування в силу частини 1 статті 75 ГПК України.

1.3.3. Суд надав оцінку розрахунку відповідача щодо компенсації позивачці частини доходів у вигляді заробітної плати на суму 2 775, 07 грн. у зв`язку з порушенням строків її виплати та дійшов висновку про його обґрунтованість. Зазначена сума компенсаційних виплат внаслідок затримки у розрахунку з оплати праці є складовою частиною заробітної плати ОСОБА_1 та гарантією її конституційного права на оплату праці.

1.3.4. Відмовляючи в позові щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, місцевий суд зіслався на приписи статті 237-1 КЗпП України щодо обов`язку роботодавця відшкодувати працівнику моральну шкоду у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, і за встановлених обставин недоведення позивачкою-працівником належними та достатніми доказами в розумінні статей 74, 76, 79 ГПК України факту завдання їй відповідачем-роботодавцем моральних страждань, дійшов висновку про відмову в позові в цій частині.

2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 у справі №910/4518/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ "Азовелектросталь" за участю розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Паніотова О.К. про стягнення заборгованості по заробітній платі у справі №910/4518/16 про банкрутство ПрАТ "Азовелектросталь" скасовано в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, прийнято в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ "Азовелектросталь" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено, стягнено з ПрАТ "Азовелектросталь" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на суму 95 466, 31 грн.; стягнено з ПрАТ "Азовелектросталь" в дохід Державного бюджету України 2 067 грн. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

2.1. Скасовуючи рішення місцевого суду від 03.06.2019 в частині "відмови у задоволенні решти позовних вимог" з прийняттям нового рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачки, суд апеляційної інстанції виходив з того, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відхилення заяви позивачки про збільшення позовних вимог у зв`язку з неподанням нею доказів сплати судового збору та залишив поза увагою позовну вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за період прострочення у виплаті заробітної плати з 01.09.2016 по 02.03.2018.

Апеляційний суд зауважив, що в силу пункту 2 частини 2 статті 46 ГПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Таке процесуальне право реалізовано позивачкою 27.03.2018 поданням заяви про збільшення позовних вимог вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 02.03.2018 на суму 20 685, 82 грн.

Суд апеляційної інстанції з посиланням на приписи пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", якими передбачено пільгу щодо сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях для позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, дійшов висновку, що позивачка, як кредитор по заробітній платі, звільняється від сплати судового збору, оскільки позовні вимоги заявлені про стягнення заробітної плати та компенсаційних виплат, у зв`язку із затримкою у її виплаті на дату звільнення з підприємства-відповідача.

Апеляційний суд встановив, що ухвалою від 03.04.2019 місцевий господарський суд вирішив розглядати позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі в межах справи №910/4518/16 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) зі стадії відкриття провадження у справі.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч висновкам, викладеним в ухвалі 03.04.2019, не виконавши вимог частини 1 статті 174 ГПК України щодо залишення позовної заяви без руху, поданої з недоліками її форми, а саме за відсутності доказів сплати судового збору, та порушивши передбачене пунктом 2 частини 2 статті 46 ГПК України процесуальне право позивачки на збільшення позовних вимог до початку першого судового засідання у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, дійшов помилкового висновку про відхилення позовних вимог, викладених позивачкою у заяві від 27.03.2018 про їх збільшення; апеляційний суд зауважив, що місцевий суд безпідставно зіслався на відсутність доказів сплати судового збору, оскільки позивачка-працівник звільнена від його сплати.

2.2. Розглядаючи по суті позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки відповідача у розрахунку при звільненні позивачки, суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами відсутній спір щодо розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 на суму 13 542, 82 грн., з огляду на що відповідач-роботодавець зобов`язаний виплатити позивачці-працівнику її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в порядку статті 117 КЗпП України.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 заявлено про стягнення з відповідача її середнього заробітку за період з 01.09.2016 по 02.03.2018, тобто за 379 робочих днів, що охоплюється періодом розпорядження майном боржника.

Судом встановлено, що за даними довідки відповідача про середню заробітну плату, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 251,89 грн.

За таких обставин, апеляційний суд, керуючись пунктами 2, 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, здійснивши власний розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 за заявлений нею період з 01.09.2016 по 02.03.2018, дійшов висновку, що стягненню з ПрАТ "Азовелектросталь" підлягає 95 466, 31 грн. (251,89 грн.*379 днів) середнього заробітку ОСОБА_1 в порядку статті 117 КЗпП України.

3. Не погоджуючись з прийнятим у справі №910/4518/16 рішенням апеляційного суду, відповідач - ПрАТ "Азовелектросталь" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою з вимогою про скасування постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 та залишення в силі рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019.

3.1. В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення в частині стягнення з боржника середнього заробітку за час затримки у звільненні позивачки, суд апеляційної інстанції не врахував, що в силу частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язковою підставою та складовою відповідальності роботодавця за затримку здійснення розрахунку з працівником є наявність вини роботодавця, про що зроблено висновок Верховним Судом України у постанові від 13.03.2017 у справі №6-259цс17.

3.2. Скаржник зауважив, що відповідач з об`єктивних причин не міг виплатити грошові кошти позивачці, з огляду на те, що у період з 05.11.2015 по 16.06.2016 у виконавчих провадженнях було накладено численні арешти на рахунки та інше майно боржника, зокрема, на рахунок ПрАТ "Азовелектросталь" у ПАТ "Універсал Банк", який використовувався боржником для сплати заробітної плати трудовому колективу підприємства; арешти з рахунків знято лише 02.11.2017 ухвалою місцевого суду. Скаржник звернув увагу на те, що при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки ПрАТ "Азовелектросталь" у розрахунку з ОСОБА_1 за період з 01.09.2016 по 02.11.2017 апеляційний суд не врахував відсутності вини боржника у затримці виплати заробітної плати у спірний період як необхідної передумови застосування до відповідача-роботодавця відповідальності в порядку статті 117 КЗпП України та дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 95 466, 31 грн. середнього заробітку за період з 01.09.2016 по 02.03.2018.

4. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/4518/16 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Катеринчук Л.Й. - головуючої, Білоуса В.В., Пєскова В.Г., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 15.11.2019.

4.1. Ухвалою Верховного Суду від 19.12.2019 поновлено ПрАТ "Азовелектросталь" строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі №910/4518/16 за касаційною скаргою ПрАТ "Азовелектросталь" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 та призначено її розгляд на 06.02.2020 о 10:45; розгляд справи 06.02.2020 відкладено ухвалою Верховного Суду на 20.02.2020 о 09.45.

5. Під час підготовки до розгляду справи №910/4518/16 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Катеринчук Л.Й. - головуючої, Білоуса В.В., Пєскова В.Г. виявлено постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, в якій при касаційному перегляді судових рішень про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки у розрахунку зі звільненим працівником Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 та дійшла висновку про те, що зважаючи на компенсаційний характер заходів відповідальності роботодавця перед звільненим працівником за несвоєчасний розрахунок, суд, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір заявленого працівником до стягнення з роботодавця відшкодування в порядку, передбаченому статтею 117 КЗпП України, незалежно від того, чи суд задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Водночас, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №761/9584/15-ц сформулювала критерії, які повинен враховувати суд при зменшенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні працівника відповідно до статті 117 КЗпП України.

5.1. За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, суди повинні враховувати такі критерії: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (пункт 91 Постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

5.2. Водночас, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зауважила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідний період прострочення роботодавця у розрахунку із звільненим працівником можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження свого рівня життя (пункт 94.5. цієї Постанови).

5.3. За результатами касаційного перегляду судових рішень у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про очевидну неспівмірність заявленої позивачем-працівником до відповідача-роботодавця суми середнього заробітку (419 005, 39 грн.) із розміром компенсації позивачу за роботу у вихідні дні (3 443, 88 грн.), із характером цієї заборгованості, а також діями позивача і відповідача, з огляду на що, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи №761/9584/15-ц та визначеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям зменшення розміру заявленого працівником середнього заробітку, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат як суми в розмірі 11 000 грн. Водночас, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що визначена касаційним судом сума середнього заробітку, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а лише є орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників (пункт 94.6. Постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

6. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Катеринчук Л.Й. - головуючої, Білоуса В.В., Пєскова В.Г., розглядаючи касаційну скаргу ПрАТ "Азовелектросталь" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 у справі №910/4518/16, не може погодитися з висновком, викладеним в пункті 94.5. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо застосування встановлених Національним банком України середньозважених ставок за кредитами в річному обчисленні за відповідний період прострочення роботодавця у виплаті працівнику належних йому сум на дату звільнення для визначення розміру відповідальності роботодавця перед звільненим працівником в порядку статті 117 КЗпП України, з огляду на таке.

6.1. За змістом частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вбачається, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Платою за користування кредитом є проценти за кредитним договором, розмір яких, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (частина 2 статті 1056-1 ЦК України).

Отже, відсоткова ставка за кредитом, як плата за користування кредитними коштами, наданими фінансовою установою, відображає розмір доходу фінансової установи від кредитної операції та встановлюється нею самостійно і відображається у кредитному договорі залежно від факторів, визначених частиною 2 статті 1056-1 ЦК України. Базою для встановлення рівня відсоткової ставки є облікова ставка Національного банку України, яка може змінюватися залежно від цілей грошово-кредитної політики в державі; зміна рівня облікової ставки Національного банку України прямо пропорційно впливає на рівень відсоткової ставки за кредитом. Водночас, у разі зміни облікової ставки Національного банку України, відсоткова ставка, зазначена у кредитному договорі, може переглядатися і змінюватися тільки на підставі взаємної згоди кредитора та позичальника відповідно до вимог частини 3 статті 1056-1 ЦК України.

6.2. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про Національний банк України", облікова ставка Національного банку України є одним із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону України "Про Національний банк України", основними економічними засобами і методами грошово-кредитної політики є регулювання обсягу грошової маси через процентну політику, яка реалізується Національним банком України через встановлення порядку визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями (стаття 27 цього Закону).

Постановою Правління Національного банку України №277 від 21.04.2016 затверджено Положення про основи процентної політики Національного банку України, яке встановлює порядок визначення Національним банком України облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями (далі - Положення).

Пунктами 2, 4, 6, 7 Положення визначено, що процентна політика Національного банку є регулюванням Національним банком попиту та пропозиції на грошові кошти через зміну процентних ставок за своїми операціями з метою впливу на процентні ставки суб`єктів грошово-кредитного ринку та дохідність фінансових операцій. З метою реалізації процентної політики Національний банк установлює, зокрема, таку проценту ставку як облікову. Облікова ставка Національного банку є ключовою процентною ставкою Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку. Облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком.

Операційна ціль процентної політики Національного банку полягає в утриманні Українського індексу міжбанківських ставок [Ukrainian Index of Interbank Rates] (індекс UIIR) для кредитів та депозитів овернайт у національній грошовій одиниці на рівні, близькому до рівня облікової ставки, у межах коридору процентних ставок за інструментами постійного доступу (пункт 16 Положення).

Відтак, облікова ставка Національного банку України є одним із банківських монетарних інструментів, що встановлює для комерційних банків та інших фінансових установ орієнтир для визначення вартості залучених та розміщених грошових коштів, зокрема, процентних ставок за кредитами, що надаються банками позичальникам. Рівень облікової ставки Національного банку береться до уваги Національним банком України при утриманні стабільного рівня індексу UIIR як середньозваженої процентної ставки за міжбанківськими операціями, пов`язаними з наданням (розміщенням) гривневих ресурсів на міжбанку.

6.3. Пунктами 1, 4, 9 Порядку розрахунку та оприлюднення Українського індексу міжбанківських ставок, затвердженого постановою Правління НБУ №860 від 03.12.2015, передбачено, що розрахунок та оприлюднення Українського індексу міжбанківських ставок [Ukrainian Index of Interbank Rates] (індекс UIIR) здійснюється з метою надання учасникам ринку об`єктивних індикаторів вартості гривневих ресурсів на міжбанківському ринку України. Розрахунок та оприлюднення індексу UIIR здійснюється за двома категоріями міжбанківських угод: "кредити та депозити" та "угоди своп"; для цілей розрахунку індексу UIIR для міжбанківських угод "кредити та депозити" включаються усі укладені за допомогою функціоналів ТІС операції із надання кредитів і розміщення депозитів (в тому числі інформація за пролонгованими угодами). Для розрахунку індексу UIIR за категорією "кредити та депозити" використовуються номінальні відсоткові ставки, відображені банками за відповідними угодами.

Значення індексу UIIR є індикативним, тобто жоден учасник ринку та Національний банк України не несуть жодних зобов`язань укладати угоди за відповідними параметрами (пункт 2 Порядку).

Отже, дані Національного банку України про середньозважену процентну ставку за міжбанківськими операціями (індекс UIIR) з надання кредитних коштів і розміщення коштів на депозитних рахунках у національній валюті гривні є індикативними, тобто визначають орієнтовний розмір процентних ставок для комерційних банків та інших фінансових установ щодо проведення ними операцій із залучення та розміщення грошових коштів. Водночас, остаточні процентні ставки (фіксована або змінювана) за користування коштами, наданими банком або іншою фінансовою установою як кредит, визначається сторонами у кредитному договорі з погодженням умов щодо можливості зміни процентної ставки упродовж всього строку користування позичальником кредитними коштами.

Відтак, "середньозважена процентна ставка за кредитом" є економічним показником, що застосовується учасниками грошово-кредитного ринку, які здійснюють міжбанківські операції з кредитування, тому не відображає реальних ставок за користування кредитними коштами, які надаються фінансовими установами позичальникам на підставі кредитних договорів, та не може застосовуватися при визначенні розміру сум, які позичальник міг би сплатити банку за користування кредитом у період дії відповідної середньозваженої процентної ставки за кредитом.

6.4. КЗпП України встановлено гарантії працівнику щодо захисту його права на оплату праці за виконану роботу, зокрема, статтями 116 та 117 цього Кодексу.

Аналіз приписів статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця, у працівника виникає право вимагати виплати йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період триваючого порушення роботодавцем права працівника на оплату праці.

Отже, законодавцем покладено на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання зазначеного обов`язку до роботодавця застосовується відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні спрямований на досягнення "легітимної мети" - відшкодування майнових втрат працівника у зв`язку з простроченням роботодавця у розрахунку при звільненні, що у свою чергу зумовлює "законні очікування" працівника на одержання відшкодування. Відповідальність роботодавця відповідно до статті 117 КЗпП України охороняє право працівника на заробітку плату за виконану роботу, яка є основним засобом, необхідним для забезпечення життєдіяльності працівника. Належна охорона такого засобу до існування працівника з боку держави є виконанням вимог статті 27 Конституції України.

Водночас, механізм компенсації працівнику середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні не встановлює чітких критеріїв пропорційності як до роботодавця, так і до працівника, що є необхідними для забезпечення справедливого та розумного балансу між інтересами суб`єктів трудових правовідносин.

Зазначене зумовлює необхідність субсидіарного застосування до трудових правовідносин положень ЦК України (частина 1 статті 9 ЦК України), що визначають загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України), та потребу у вирішені спору про стягнення з роботодавця середнього заробітку за прострочення у розрахунку із звільненим працівником з урахуванням можливості зменшення судом розміру заявленого працівником відшкодування в порядку статті 117 КЗпП України з метою забезпечення дотримання розумного та справедливого балансу між інтересами роботодавця та працівника, про що зроблено висновок Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (пункти 75, 76, 92).

6.5. При перегляді судових рішень у справі №761/9584/15-ц в касаційному порядку Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26.06.2019 визначила критерії, які необхідно враховувати судам, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні працівника відповідно до статті 117 КЗпП України, серед яких зазначено "співмірність" ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (пункт 91.4 Постанови 26.06.2019).

У пункті 94.5. Постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду при перевірці "співмірності" заявленого працівником до стягнення з роботодавця розміру середнього заробітку із майновими втратами працівника за час прострочення роботодавця у розрахунку на дату звільнення зауважила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, застосовується показник щодо розміру сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження свого рівня життя; такий розрахунок здійснюється на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідний період прострочки роботодавця у розрахунку із звільненим працівником.

Відтак, за висновком Великої Палати Верховного Суду, при визначенні розміру майнових втрат звільненого працівника у зв`язку з непроведенням з ним повного розрахунку на дату звільнення слід застосовувати індикативні дані Національного банку України про середньозважену процентну ставку за міжбанківськими операціями (індекс UIIR) з надання кредитних коштів і розміщення коштів на депозитних рахунках у національній валюті гривні. Однак, такі дані визначають лише орієнтовний розмір процентних ставок за кредитами, що надаються позичальникам комерційними банками та іншими фінансовими установами, та не відображають реальних ставок за користування кредитними коштами, які сторони передбачають у кредитному договорі.

6.6. Згідно з частиною 10 статті 11 ГПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

За змістом статей 1054, 1056-1 ЦК України вбачається правова природа процентів за кредитним договором як плати за користування грошовими коштами (кредитом), що надаються позичальникові банком або іншою фінансовою установою у розмірі та на умовах, встановлених договором. Право на одержання процентів за кредитом у погодженому сторонами розмірі виникає у кредитодавця на підставі укладеного з позичальником кредитного договору.

Правова природа середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні згідно із статею 117 КЗпП України визначається як спеціальний вид відповідальності роботодавця, який прострочив розрахунок із працівником у день звільнення, спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу, що не входить до структури заробітної плати, про що зроблено висновок Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 (пункти 57, 58 Постанови).

Отже, застосування при вирішенні трудового спору про стягнення з роботодавця на користь звільненого працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні є помилковим, оскільки при розрахунку розміру відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України не допускається аналогія кредитного законодавства щодо визначення правової природи процентів за кредитом та порядку їх обчислення, так як трудові та кредитні правовідносини не є подібними як за змістом, так за суб`єктним складом і за об`єктом правового регулювання.

6.7. Відповідно до частини 4 статті 302 ГПК України, Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

З огляду на те, що колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при розгляді справи №910/4518/16 вважає за необхідне відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в пункті 94.5. Постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо застосування даних НБУ про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні при наданні оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, Суд дійшов висновку про передання справи №910/4518/16 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, частиною 4 статті 302, статтею 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

У Х В А Л И В:

Справу №910/4518/16 разом із касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 і доданими до неї документами передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді В.В. Білоус

В.Г. Пєсков