ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2020 р. Справа № 920/710/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Демидової А.М.

суддів: Ходаківської І.П.

Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання Брунько А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Пронюк В.Я.

від відповідача: Танчик О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 (повне рішення складено 06.12.2019) (суддя Жерьобкіна Є.А.)

у справі № 920/710/19 Господарського суду Сумської області

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

про стягнення 16 786 386 грн. 67 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі - АТ "Сумське НВО") про стягнення 16 786 386,67 грн., у тому числі 7 383 593,39 грн. пені, 1 882 502,99 грн. трьох процентів річних та 7 520 290,29 грн. інфляційних втрат, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати переданого позивачем природного газу відповідно до договору № 5140/1617-ТЕ-29 постачання природного газу від 20.09.2016, укладеного між сторонами.

В обґрунтування заявлених вимог АТ "НАК "Нафтогаз України" послалося на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору несвоєчасно оплатив спожитий природний газ, у зв`язку з чим останньому нараховані пеня відповідно до п. 8.2 договору, інфляційні втрати та три проценти річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19 (суддя Жерьобкіна Є.А.) позов АТ "НАК "Нафтогаз України" задоволено частково; стягнуто з АТ "Сумське НВО" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 724 726,94 грн. пені, 234 077,17 грн. 3% річних, 800 661,70 грн. інфляційних втрат, 37 262,89 грн. витрат по сплаті судового збору; у задоволенні позову в іншій частині відмовлено; відмовлено у задоволенні клопотання АТ "Сумське НВО" про відстрочку виконання рішення.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для нарахування відповідачу пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат на суму коштів, які були сплачені згідно зі спільними протокольними рішеннями № 2790 від 16.11.2016, № 268 від 18.01.2017, № 1761 від 17.03.2017 в розмірі 50 814 731 грн., а також на суму коштів у загальному розмірі 51 248 272,25 грн., що сплачені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 згідно з платіжними дорученнями № 31020 від 28.02.2018, № 33213 від 26.04.2018, № 5 від 31.01.2018, № 4 від 31.01.2018 з дотриманням встановлених нормативно-правовими актами строків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати зазначене рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 6 658 866,45 грн., 3% річних у розмірі 1 648 425,82 грн. та інфляційних втрат у розмірі 6 719 629,21 грн. та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" щодо стягнення пені в розмірі 6 658 866,45 грн., 3% річних у розмірі 1 648 425,82 грн. та інфляційних втрат у розмірі 6 719 629,21 грн. задовольнити.

Крім того, скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та процесуального права, а саме ч. 2 ст. 11, ст.ст. 74, 76, 77, 86, 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), без дослідження усіх істотних обставин справи.

На думку скаржника, посилання суду на укладання ряду спільних протокольних рішень та договору про організацію взаєморозрахунків як підставу для зміни порядку та строку розрахунків є такими, що суперечать умовам Договору, принципу обов`язковості виконання договірних зобов`язань, оскільки умовами Договору сторони погодили, що укладання спільних протокольних рішень, договору про організацію взаєморозрахунків у будь-якому випадку не змінює строків, порядку розрахунків, а внесення змін до спірного Договору має відбуватись лише шляхом укладання окремої додаткової угоди.

У відносинах між покупцем та продавцем щодо розрахунків за отриманий природний газ держава виступає лише в якості третьої особи, що має певний обов`язок зі своєчасного перерахування субвенцій у певний строк, та в межах договірних відносин не є суб`єктом владних повноважень. Відтак у даному випадку має застосовуватись положення ст. 618 ЦК України.

На думку скаржника, оскільки державою передбачений певний механізм перерахування субвенцій, проте не врегульовано питання імплементації даних відносин при здійсненні розрахунків за природний газ між постачальником та покупцем, сторони вправі, керуючись принципом свободи договору, встановити (конкретизувати) умовами угоди порядок регулювання щодо платежів, здійснених через спільні протокольні рішення та договір про організацію взаєморозрахунків, строки, якими мають керуватись сторони, що і було здійснено сторонами спору в умовах п. 6.1 Договору.

Також позивач зауважує про відсутність виключних та достатніх підстав для зменшення пені, яка підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, скаржник не погоджується з рішенням місцевого господарського суду щодо часткової відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат на суми коштів, перерахованих відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002, зазначаючи, що положення вказаної Постанови регламентують виключно порядок розпорядження коштами з цільовим призначенням, що надходять на рахунки газопостачальних та газорозподільних компаній як реалізація державних соціальних гарантій певним категоріям громадян і не передбачають обов`язку зміни умов договірних зобов`язань сторін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2020 матеріали справи № 920/710/19 передані на розгляд колегії суддів у складі: Демидова А.М. - головуючий, Ходаківська І.П., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 задоволено клопотання АТ "НАК "Нафтогаз України" про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19 та поновлено АТ "НАК "Нафтогаз України" зазначений строк; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19; розгляд апеляційної скарги призначено на 12.03.2020 о 10 год. 15 хв.; зупинено дію рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 28.02.2020.

Позиції учасників справи.

АТ "Сумське НВО" 28.02.2020 надіслало на адресу Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому проти апеляційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України" заперечує і просить суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Явка представників сторін.

У судове засідання 12.03.2020 з`явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 6 658 866,45 грн., 3% річних у розмірі 1 648 425,82 грн. та інфляційних втрат у розмірі 6 719 629,21 грн. скасувати і прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" щодо стягнення пені в розмірі 6 658 866,45 грн., 3% річних у розмірі 1 648 425,82 грн. та інфляційних втрат у розмірі 6 719 629,21 грн. задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Водночас представник відповідача заявив усне клопотання про вихід за межі вимог апеляційної скарги позивача на підставі ст. 269 ГПК України та просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване позивачем рішення в частині задоволених позовних вимог і прийняти нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

Зазначене клопотання відповідача судом апеляційної інстанції залишено без розгляду на підставі ст. 118 ГПК України як таке, що заявлене після закінчення встановленого судом строку для подання клопотань.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Споживач) було укладено договір № 5140/1617-ТЕ-29 постачання природного газу від 20.09.2016 (далі - Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався поставити Споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а Споживач, у свою чергу, зобов`язався оплатити його на умовах цього Договору (п. 1.1 Договору).

Згідно з п. 1.2 Договору природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 Договору в редакції додаткової угоди № 2 від 31.03.2017 до Договору).

За умовами п. 6.1 Договору оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього Договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим Договором.

За умовами п. 6.2 Договору, сторони погоджуються, що під час перерахування коштів у призначенні платежу посилання на номер Договору є обов`язковим. Оплата за природний газ здійснюється таким чином:

1) Споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений Постачальником Споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі коли на Споживача поширюється дія статті 191 Закону України "Про теплопостачання";

2) в будь-якому випадку, Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 цього Договору - в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу;

3) з поточного рахунка Споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений Постачальником Споживачеві у визначеному законодавством порядку у разі, коли на Споживача не поширюється дія статті 191 Закону України "Про теплопостачання" в частині відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання;

4) шляхом зарахування Постачальником коштів, що надійшли від Споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений у минулі періоди згідно з цим Договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості - за наявності заборгованості у Споживача за цим Договором. Кошти, які надійшли від Споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим Договором;

5) оплата інших платежів (пені, штрафів, судових зборів, інфляційних нарахувань тощо), крім суми основної заборгованості, здійснюється Споживачем на поточний рахунок Постачальника.

Відповідно до п. 6.3 Договору, у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості із сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від Споживача, погашає вимоги Постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного Споживачем: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати Постачальника, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; 3) у третю чергу - погашається основна сума заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з актами приймання-передачі природного газу за жовтень 2016 року - квітень 2017 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ загальною вартістю 150 923 419,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та всупереч умовам укладеного між сторонами Договору несвоєчасно оплатив переданий природний газ, у зв`язку з чим відповідачу нараховані пеня відповідно до п. 8.2 Договору, інфляційні втрати та 3% річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, за приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України), є договір.

У силу положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно зі ст. 712 ЦК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, поставлений позивачем природний газ у період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року, загальною вартістю 150 923 419,75 грн., оплачений відповідачем повністю, однак поза межами строків, визначених п. 6.1 Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

За змістом ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 8.2 Договору, у разі прострочення Споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється Постачальником на суми оплат, проведені Споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20.

У п. 8.3 Договору сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього Договору, укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє Споживача від обов`язку сплатити на користь Постачальника платежі відповідно до статті 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.

Згідно з додатковою угодою № 2 від 31.03.2017 до Договору, замінено у пункті 8.2 Договору слова "21% річних" на "16,4 % річних". Додаткова угода діє з 01.04.2017.

У п. 10.3 Договору сторони погодили, що строк, у межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Згідно з поданим позивачем розрахунком, за несвоєчасну оплату природного газу відповідачеві нарахована пеня в загальній сумі 7 383 593,39 грн., виходячи з суми заборгованості помісячно за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року з урахуванням строків розрахунків, визначених Договором та здійснених відповідачем оплат. Позивачем не нараховувалась пеня на вартість природного газу, оплаченого відповідачем згідно зі спільними протокольними рішеннями № 2790 від 16.11.2016 на суму 9 737 719,00 грн. (оплата 21.11.2016), № 268 від 18.01.2017 на суму 19 148 346,00 грн. (оплата 26.01.2017).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував три проценти річних у загальній сумі 1 882 502,99 грн., виходячи з суми заборгованості помісячно за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року, з урахуванням строків розрахунків, визначених Договором, та здійснених відповідачем оплат, а також інфляційні втрати в розмірі 7 520 290,91 грн. за несвоєчасну оплату поставленого природного газу у грудні 2016 року, січні, лютому, березні, квітні 2017 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій (далі - Порядок), яким визначено механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема, електроенергії, природного газу, за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз", а також за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого) з податку на додану вартість, що сплачується виробниками електроенергії і вугледобувними підприємствами.

Згідно з ч.ч. 1-3 п. 7 Порядку для проведення розрахунків відповідно до цього Порядку всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства, крім енергопостачальних компаній, державного підприємства "Енергоринок", які проводять розрахунки за спожиту електроенергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку. Розрахункове обслуговування цих рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та суб`єктами підприємницької діяльності. Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Таким чином, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Пунктом 7 Порядку визначено, що розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується житловими субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг.

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.

Тобто, Держава фактично визнає неспроможність підприємства паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки (залежно від рівня наданих пільг і субвенцій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється з Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а перераховуються на рахунок, у даному випадку - АТ "НАК "Нафтогаз України".

Таким чином державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.

Аналогічні положення закріплені у Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, згідно з п. 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

З 01.01.2018 механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема і природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання) за рахунок субвенцій з державного бюджету визначався Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256.

Отже, з 01.01.2018 розрахунки за природний газ, спожитий категорією населення, яке має пільги та субсидії, здійснювалися між сторонами відповідно до вищезазначеного Порядку.

Затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 Порядок визначає, зокрема, відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання).

Відповідно до абз. 1 п. 8-1 вищезазначеного Порядку кошти на оплату пільг і субсидій за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, отримані від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку, використовуються суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, за цільовим призначенням з урахуванням вимог цього пункту.

Згідно з ч. 3 п. 8-1 Порядку, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 04.03.2002 № 256, суб`єктами господарювання, які мають ліцензію на розподіл природного газу, кошти, отримані згідно з абзацами другим, сьомим, дев`ятим та чотирнадцятим цього пункту, спрямовуються на оплату природного газу оптовим продавцям та власникам ресурсу природного газу (в тому числі, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України").

Відповідно до абз. 25 п. 8-1 вищезазначеного Порядку усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі "Призначення платежу" платіжних доручень додатково зазначають "постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256" та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок.

Згідно з ч. 27 п. 8-1 Порядку, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 04.03.2002 № 256, казначейство не пізніше ніж протягом наступного операційного дня після надходження платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом, здійснює їх виконання.

Таким чином, строки та порядок здійснення розрахунків за поставлений природний газ визначаються саме нормами наведених постанов Кабінету Міністрів України, а оплата за поставлений природний газ з дотриманням порядку, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 та постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, не вказує на порушення покупцем своїх зобов`язань перед продавцем з оплати товару за договором поставки як підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних та сплатити пеню виникає виключно у разі порушення боржником грошового зобов`язання перед кредитором.

Апеляційним господарським судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 № 20, між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Сумській області, Департаментом фінансів Сумської обласної державної адміністрації, відповідачем та позивачем підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України та проведені відповідні оплати на загальну суму 50 814 731,00 грн., а саме: спільне протокольне рішення № 2790 від 16.11.2016 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 на суму 9 737 719,00 грн.; проведено оплату 21.11.2016 на суму 9 737 719,00 грн.; спільне протокольне рішення № 268 від 18.01.2017 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 на суму 19 148 346,00 грн.; проведено оплату 26.01.2017 на суму 19 148 346,00 грн.; спільне протокольне рішення № 1761 від 17.03.2017 про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 на суму 21 928 666,00 грн.; проведено оплату 10.08.2017 на суму 21 928 666,00 грн. (том 1, аркуші справи 44-55, 57-58, 60).

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 з позивачем проведені розрахунки на суму 24 065 444,80 грн. згідно з платіжним дорученням № 31020 від 28.02.2018, на суму 10 768 081,64 грн. згідно з платіжним дорученням № 33213 від 26.04.2018, на суму 3 378 450,38 грн. згідно з платіжним дорученням № 5 від 31.01.2018, на суму 13 036 295,43 грн. згідно з платіжним дорученням № 4 від 31.01.2018 (том 2, аркуші справи 132-133).

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз".

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Тобто, підписавши спільні протокольні рішення, сторони у такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, у тому числі, за Договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 та постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 924/752/18.

Отже, державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.

Таким чином, у відповідача відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ, що, зокрема, виключає можливість застосування до відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування пені, 3% річних та інфляційних.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови (правова позиція Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 у справі № 906/278/18).

З огляду на вищенаведені висновки, колегією суддів апеляційної інстанції відхиляються викладені в скарзі твердження апелянта, що посилання суду на укладання ряду спільних протокольних рішень та договору про організацію взаєморозрахунків як підставу для зміни порядку та строку розрахунків є такими, що суперечать умовам Договору, принципу обов`язковості виконання договірних зобов`язань, оскільки умовами Договору сторони погодили, що укладання спільних протокольних рішень, договору про організацію взаєморозрахунків у будь-якому випадку не змінює строків, порядку розрахунків, внесення змін до спірного Договору має відбуватись лише шляхом укладання окремої додаткової угоди, а також доводи скаржника, що у відносинах між сторонами Договору держава виступає лише в якості третьої особи, що має певний обов`язок зі своєчасного перерахування субвенцій у певний строк, у зв`язку з чим у даному випадку має застосовуватись положення ст. 618 ЦК України. З урахуванням викладеного, судом апеляційної інстанції відхиляються також доводи скаржника про те, що оскільки державою передбачений певний механізм перерахування субвенцій, проте не врегульовано питання імплементації даних відносин при здійсненні розрахунків за природний газ між постачальником та покупцем, сторони вправі, керуючись принципом свободи договору, встановити (конкретизувати) умовами угоди порядок врегулювання щодо платежів, здійснених через спільні протокольні рішення та договір про організацію взаєморозрахунків, строки, якими мають керуватись сторони, що і було здійснено сторонами спірного Договору в умовах п. 6.1 Договору.

Окрім того, посилання позивача в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду у справах № 910/3657/18, № 916/2286/18 та № 925/74/19 не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вказівки, викладені у наведених постановах стосуються конкретних обставин в межах розгляду відповідної справи та не є тотожними з обставинами даної справи № 920/710/19.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Положення норм постанов Кабінету Міністрів України є обов`язковими для учасників розрахунків, виходячи з їх змісту.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, розрахунок за Договором частково був проведений між сторонами в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 № 20 та постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів та здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" від 04.03.2002 № 256.

Таким чином, відсутні правові підстави для нарахування відповідачу пені, 3% та інфляційних втрат на суму коштів, що були сплачені згідно зі спільними протокольними рішеннями № 2790 від 16.11.2016, № 268 від 18.01.2017 та № 1761 від 17.03.2017 в розмірі 50 814 731 грн., а також на суму коштів в загальному розмірі 51 248 272,25 грн., що сплачені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 згідно з платіжними дорученнями № 31020 від 28.02.2018, № 33213 від 26.04.2018, № 5 від 31.01.2018, № 4 від 31.01.2018 з дотриманням встановлених вищевказаними нормативно-правовими актами строків.

Апеляційний господарський суд погоджується з позицією місцевого господарського суду щодо посилань відповідача на неврахування позивачем оплат за природний газ, отриманий у жовтні 2016 року на загальну суму 729 914,42 грн. (платіжні доручення від 21.09.2016 № 95147208, від 22.09.2016 № 95231075, від 23.09.2016 № 95331243, від 26.09.2016 № 95383204, від 27.09.2016 № 95771194, від 28.09.2016 № 95854329, від 29.09.2016 № 95925775, від 30.09.2016 № 95999487), оскільки з наданих відповідачем виписок по рахунку вбачається, що відповідні оплати згідно з призначенням платежу були здійснені за вересень 2016 року за договором № 3435/16-ТЕ-29, тобто за іншим договором.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

Як вірно зазначив суд першої інстанції, нарахування інфляційних втрат на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (такий висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 904/7401/16, постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Також, відповідно до Рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наданих у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком.

У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум, отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду.

Таким чином, нарахуванням інфляційних втрат за наступний період на суму боргу з урахуванням інфляційних втрат (матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів) за попередній період, а не шляхом складання сум інфляційних збитків кожного періоду, є неправомірним.

При цьому, місцевий господарський суд слушно зазначив таке.

У справі № 905/600/18 Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2019 дійшла висновку, що нарахування інфляційних втрат за наступний період обґрунтовано здійснено позивачем, з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. При цьому, у даній справі мали місце обставини нарахування інфляційних втрат на заборгованість з урахуванням індексу інфляції, що вже була стягнута за рішенням суду, яке набрало законної сили. У постанові зазначено про аналогічну правову позицію щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) було зроблено висновок про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

З урахуванням викладеного, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення наданого позивачем розрахунку, враховуючи встановлений факт несвоєчасної оплати відповідачем природного газу, поставленого у жовтні 2016 року - квітні 2017 року, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 449 453,87 грн. пені, 234 077,17 грн. 3% річних та 800 661,70 грн. інфляційних втрат.

Водночас судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в частині стягнення з відповідача пені в сумі 5 934 139,52 грн., 1 648 425,82 грн. 3% річних, 6 719 926,21 грн. інфляційних втрат у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, оскільки пеня, інфляційні втрати та 3% річних нараховані на суму коштів, що були сплачені згідно зі спільними протокольними рішеннями № 2790 від 16.11.2016, № 268 від 18.01.2017, № 1761 від 17.03.2017 та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, а також у зв`язку з перерахунком інфляційних втрат по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум, отриманих у результаті інфляційних втрат кожного періоду.

Щодо клопотання відповідача з посиланням на приписи ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України про зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру пені на 90%, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідач у своєму клопотанні вказав, що природний газ на загальну суму 150 923 419,75 грн. повністю оплачений. Таким чином, неустойка значною мірою втратила своє призначення саме як вид забезпечення у зв`язку з виконанням основного зобов`язання. За договором № 5140/1617-ТЕ-29 відповідач придбав природний газ виключно для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. Разом з цим, споживачі (населення) мають значну заборгованість перед відповідачем за постачання теплової енергії та гарячої води, що підтверджується довідкою Дирекції котельні Північного промвузла. Зокрема, станом на 31.12.2016 заборгованість населення складала 47 448 413,79 грн., на 31.12.2017 - 82 561 910,13 грн., на 21.12.2018 - 65 571 913,52 грн., на 31.08.2019 - 45 510 029,83 грн.

Визначаючи підстави, які роблять неможливим виконання судового рішення у справі № 920/710/19, відповідач вказав, що в рамках зведеного виконавчого провадження № 57084810 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області було накладено арешт на грошові кошти АТ "Сумське НВО" на загальну суму 43 647 457 00 грн. Постановою приватного виконавця від 12.04.2019 накладено арешт на грошові кошти АТ "Сумське НВО" на загальну суму 9 727 869,85 грн. Постановою приватного виконавця від 18.06.2019 накладено арешт на грошові кошти АТ "Сумське НВО" в межах суми 4 690 000,00 грн. Постановою заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Сумській області від 19.06.2019 накладено арешт на грошові кошти АТ "Сумське НВО" на загальну суму 80 829 553,76 грн. Постановою приватного виконавця від 06.08.2019 накладено арешт на грошові кошти боржника на загальну суму 644 387,82 грн. Станом на 01.07.2019 АТ "Сумське НВО" має заборгованість по заробітній платі в сумі 265 326 886,98 грн., податку на доходи фізичних осіб у сумі 62 501 049,27 грн., військового збору в сумі 5 375 338,72 грн. та єдиного соціального внеску в сумі 71 563 609,88 грн. Загальна сума заборгованості становить 404 766 884,85 грн., що підтверджується довідкою № 16-07/145 від 12.07.2019. Таким чином, у зв`язку зі значним розміром заборгованості, стягнення якої здійснюється в примусовому порядку органами, на яких покладено обов`язок примусового виконання судових рішень, АТ "Сумське НВО" не вбачає можливості виконати рішення Господарського суду Сумської області у справі № 920/710/19 раніше ніж 01.09.2020.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 467/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною другою статті 233 ГК України встановлено, що якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Відповідно до положень ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, на 50% від заявленої до стягнення суми - до 724 726,94 грн. Апеляційний господарський також приймає до уваги те, що газ, який поставлений за Договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; відповідачем у повному обсязі сплачено основний борг; позивачем не надано доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов Договору; стягнення на користь позивача суми процентів річних та інфляційних втрат у певній мірі компенсують знецінення несплачених відповідачем коштів.

Таке зменшення розміру пені є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 724 726,94 грн. пені, 234 077,17 грн. 3% річних та 800 661,70 грн. інфляційних втрат, та відмовив у задоволенні позову в іншій частині.

Також, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено клопотання відповідача щодо відстрочки виконання рішення суду, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження виключних обставин, що роблять неможливим виконання рішення суду до 01.09.2020. Крім того, відповідачем не надано доказів, що ті обставини, які, на його думку, унеможливлюють виконання рішення суду на момент розгляду клопотання про відстрочення виконання рішення, зміняться у наступному, та доказів здійснення заявником заходів для зміни таких обставин. Наявність у підприємства заборгованості в істотному розмірі є результатом провадження відповідачем господарської діяльності як самостійним суб`єктом господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для відстрочки виконання рішення суду.

З огляду на викладене, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

За таких обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України" відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормою ст. 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладені обставини, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19.

4. Матеріали справи № 920/710/19 повернути до місцевого господарського суду.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 17.03.2020.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді І.П. Ходаківська

С.В. Владимиренко