РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.03.2020Справа № 910/16173/19

За позовом Державної акціонерної холдингової компанії «Артем»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс»

2) Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «АРТЕМ -БАНК» А.М. Шевченка

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 Акціонерного товариства «Банк Січ»

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Смігунова В.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Козаренко С.М., Левчук М.О.

від відповідача 1: Ваколюк Ю.П.

від відповідача 2: не з`явився

від третьої особи: Бондарчук О.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна акціонерна холдингова компанія «Артем» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» та Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «АРТЕМ -БАНК» А.М. Шевченка про визнання недійсним договору № 11UA-EA-2019-03-25-000058-b про відступлення права вимоги від 02.05.2019 в частині відступлення права вимоги Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» за договором № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014р. до договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч нормам чинного законодавства відповідачем 2 було перевищено обсяг цивільної дієздатності та повноважень на укладення договору № 11UA-EA-2019-03-25-000058-b про відступлення права вимоги від 02.05.2019р. в частині відступлення права вимоги Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» за договором № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014р. до договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012р.

Ухвалою від 19.11.2019р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 11.12.2019р.

Відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» було правомірно набуто право вимоги до позивача за кредитним договором №19/12 від 22.12.2012р. та договором застави, а підстави для визнання договору №11UA-EA-2019-03-25-000058-b від 02.05.2019р. про відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» за договором № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014р. до договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012р. відсутні.

11.12.2019р. підготовче засідання було відкладено на 14.01.2020р.

14.01.2020р. судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 05.02.2020р.

Ухвалою від 16.01.2020р. відмовлено в задоволенні клопотання Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» про залучення третьої особи; частково задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» про залучення третіх осіб; залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача 2, Акціонерне товариство «Банк Січ».

05.02.2020р. підготовче засідання було відкладено на 18.02.2020р.

18.02.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 26.02.2020р.

26.02.2020р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.03.2020р.

У судовому засіданні 18.03.2020р. представником позивача було надано усні пояснення по суті справи, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача 1 проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Представником третьої особи було надано усні пояснення по суті справи.

Представник відповідача 2 у судове засідання 18.03.2020р., як і попередні засідання суду, не з`явився, відзиву на позов так і не подав, проте, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача 1 не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 18.03.2020р.

В судовому засіданні 18.03.2020р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача 1 та третьої особи, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

12.10.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» (банк) та Державною акціонерною холдинговою компанією «Артем» (позичальник) було укладено договір кредитної лінії №19/12, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювану відкличну кредитну лінію, яка надається в Євро, та надав кредит за рахунок кредитної лінії, а позичальник зобов`язався використати кредити на цілі, зазначені в пункті 1.5 цього договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитами (згідно додаткової угоди №3 від 22.11.2012р. до даного договору), виконувати інші умови цього договору і повернути позивачу заборгованість за кредитною лінією згідно графіку, передбаченого додатком № 1 до цього договору.

29.10.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» (кредитор, Сторона-1) та Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» (Сторона-2, новий кредитор) було укладено договір №252/14 про відступлення права вимоги.

Згідно з п. 1 вказаного договору Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» передало, а Публічне акціонерне товариство «Банк Січ» прийняло всі права Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк», як кредитора, за зобов`язаннями Державної акціонерної холдингової компанії «Артем», що виникли на підставі договору №19/12 від 12.10.2012р. в сумі 1 229 651,07 Євро та в сумі нарахованих і несплачених процентів за період з 01.08.2014 року по 28.10.2014 включно у розмірі 40 477,42 Євро, тобто право вимоги щодо отримання коштів в повному обсязі відповідно до умов вказаного договору кредитної лінії.

28.11.2014 між Публічним акціонерним товариство «Банк Січ» та Державною акціонерною холдинговою компанією «Артем» було укладено договір №20 про внесення змін до кредитного договору №19/12 від 12.10.2012р., відповідно до умов якого позикодавцем за кредитним договором визначено Публічне акціонерне товариство «Банк Січ».

Договором №29 від 15.10.2015р. до договору №19/12 від 12.10.2012р. Публічне акціонерне товариство «Банк Січ» та Публічне акціонерне товариство погодили, що строк дії кредитної лінії за вказаним договором закінчується 30.11.2015р., сума кредиту, яка підлягає погашенню відповідачем становить 1 229 651,07 євро.

29.10.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» та Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» було укладено договір №19/12 про заставу майнових прав, згідно умов якого Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» було передано в заставу Публічному акціонерному товариству «Банк Січ» право вимоги грошових коштів, яке виникло і належить заставодавцю у відповідності до SWIFT - підтвердження про надання міжбанківського депозиту №113/14 від 29.10.2014р. до генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій №200412/GА/1 від 20.04.2012, укладеної між Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» та Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк».

Угодою про зміни і доповнення №141015/1 від 15.10.2015р. до договору застави майнових прав №19/12 від 29.10.2014р. Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» було погоджено, що заставою забезпечуються вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк Січ», що випливають з договору №19/12 від 12.10.2012р., зі всіма змінами та доповненнями до нього, зокрема зобов`язання боржника - відповідача повернути до 30.11.2015р. суму кредиту у розмірі 1 229 651,07 Євро.

29.10.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» та Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» було укладено договір поруки №252-1/14 у відповідності до умов якого поручитель Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» взяв на себе зобов`язання відповідати перед кредитором - Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» по зобов`язаннях позичальника - відповідача по договору №19/12 від 12.10.2012р., а також договорами про внесення змін та доповнень до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (в тому числі, але не виключно, стосовно збільшення розміру процентів за користування кредитом, збільшення строку повернення кредиту, збільшення розміру (суми) кредиту).

29.10.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» та Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» було укладено договір цесії (відступлення права вимоги), у відповідності до умов якого Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» передало, а Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» «Банк Січ» прийняло право вимоги отримання міжбанківського вкладу (депозиту) в сумі 1 275 000,00 Євро, що належать Публічному акціонерному товариству «Артем-Банк» за SWIFT - підтвердженням про надання міжбанківського депозиту №113/14 від 29.10.2014 до генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій №200412/GА/1 від 20.04.2012 про надання міжбанківського депозиту, укладеної між Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» та Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк». Цей договір укладено на підставі договору №19/12 застави майнових прав від 29.10.2014р.

Пунктом 2.1 даного договору було погоджено, що при отриманні Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» права вимоги отримання суми міжбанківського депозиту, що передбачене у пункті 1.1 цього договору, Публічне акціонерне товариство «Банк Січ» має право на кошти, які належать йому в результаті переведення на Публічне акціонерне товариство «Банк Січ» заставлених майнових прав, направити в рахунок погашення заборгованості позичальника за договором №19/12 від 12.10.2012р.

29.10.2014р. на виконання п. 3 договору №252/14 про відступлення права вимоги від 29.10.2014р. було здійснено відступлення права вимоги у валюті виданого кредиту шляхом безготівкового перерахування в день підписання договору Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» суми коштів у розмірі 1 270 128,49 Євро Публічному акціонерному товариству «Артем-Банк» на рахунок № НОМЕР_1 в Публічному акціонерному товаристві «Артем-Банк».

Договором №8 від 15.10.2015р. про внесення змін до договору поруки №252-1/14 від 29.10.2014р. сторони абзац 5 розділу «Визначення та тлумачення термінів», пункт 1.1 даного договору, виклали в наступній редакції: «Зобов`язанням, є зобов`язання відповідача перед Публічним акціонерним товариством «Банк Січ», що випливає з договору №19/12 від 12.10.2012 та договорів про внесення змін та доповнень до цього договору, які можуть бути укладені в майбутньому, а саме: здійснити погашення кредиту у розмірі 1 229 651,07 Євро та сплачувати проценти у розмірі 13,5% річних за договором №19/12 від 12.10.2012. Кінцевий строк виконання відповідно до договору №19/12 від 12.10.2012 не пізніше 30.11.2015; сплатити Публічному акціонерному товариству «Банк Січ» штраф, пеню, комісійні винагороди у розмірі та в строки, визначені договором №19/12 від 12.10.2012 (з урахуванням змін і доповнень до нього), та інші платежі у розмірі, порядку та на умовах зазначених у договорі №19/12 від 12.10.2012 (з урахуванням змін і доповнень до нього)».

Листом від 01.12.2015р., у зв`язку з невиконанням станом на 30.11.2015р. Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості у розмірі 1 229 651,07 Євро за договором №19/12 від 12.10.2012р. (з урахуванням змін та доповнень до нього), Публічне акціонерне товариство «Банк Січ» зверталось до Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк» з вимогою сплатити дану заборгованість, а також сплатити проценти у розмірі 41 387,02 Євро.

Даним листом Публічне акціонерне товариство «Банк Січ» також повідомило Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» про те, що у випадку несплати суми загальної заборгованості у розмірі 1 271 038,09 Євро, Публічне акціонерне товариство «Банк Січ» на підставі договору №19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014р. набуває право договірного списання грошових коштів в сумі 1 271 038,09 Євро за рахунок коштів, розміщених Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» в Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» у відповідності до генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій №200412/GА/1 від 20.04.2012р. та SWIFT - підтвердження про надання міжбанківського депозиту №113/14 від 29.10.2014р., до генеральної угоди про порядок здійснення міжбанківських операцій №200412/GА/1 від 20.04.2012р., укладеної між Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» та Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк».

Відповідно до договору поруки №252-1/14 від 29.10.2014р., вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк Січ», які випливають з договору №19/12 від 12.10.2012р. (з урахуванням змін та доповнень до нього), підлягають задоволенню (виконанню) Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк», як поручителем, в день отримання цієї вимоги.

01.12.2015р. між Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» та Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк було укладено акт звірки зобов`язань до договору цесії від 29.10.2014р., яким визначено, що станом на 01.12.2015р. заборгованість відповідача за договором №19/12 від 12.10.2012р. становить 1 229 651,07 Євро, заборгованість за процентами становить 41 387,02 Євро. Загальна сума заборгованості відповідача становить 1 271 038,09 Євро.

Згідно з договором цесії від 29.10.2014р. Публічне акціонерне товариство «Банк Січ» направляє кошти міжбанківського депозиту в сумі 1 275 000,00 Євро, отримані від банку на погашення загальної заборгованості позичальника перед Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» за договором №19/12 від 12.10.2012 за кредитом та нарахованими, несплаченими процентами в сумі 1 271 038,09 Євро. Залишок депозиту в сумі 3 961,91 Євро та проценти, нараховані за міжбанківським депозитом в сумі 41 092,19 Євро Публічне акціонерне товариство «Банк Січ» перераховує в позивачу згідно договору міжбанківського депозиту.

02.05.2019р. між Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» (продавець/первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» (покупець/новий кредитор) було укладено договір №11UA-EA-2019-03-25-000058-b про відступлення права вимоги, згідно п.1. якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до контрагентів банку, які мають перед банком не закриту заборгованість, зазначених у додатку №1 до цього договору (боржники), включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за договорами з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, перелік яких наведено в реєстрі в Додатку №1 до цього договору (основні договори). Новий кредитом сплачує банку за права вимоги грошові кошти в сумі та у порядку, визначених цим договором.

У п.2 договору №11UA-EA-2019-03-25-000058-b від 02.05.2019р. вказано, що новий кредитор в день укладання цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває всі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, вказаних у додатку №1 до цього договору та інших прав, що не суперечать чинному законодавству України та укладеним основним договорам. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку №1 до цього договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення. Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів.

Пунктом 3 договору №11UA-EA-2019-03-25-000058-b від 02.05.2019р. визначено, що права вимоги за основними договорами, що відступаються за цим договором, є складовою частиною пулу активів, який є предметом електронного аукціону, результати якого оформлені протоколом електронних торгів №UA-EA-2019-03-25-000058-b від 03.04.2019р., переможцем якого визнаний новий кредитор. Загальна сума, яка підлягає сплаті новим кредитором за лотом, як переможцем електронних торгів Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» складає 5 960 000 грн.

У п.5 договору №11UA-EA-2019-03-25-000058-b від 02.05.2019р. сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору, новий кредитор сплачує банку кошти в сумі 481 075,64 грн. (не оподатковується податком на додану вартість). Ціна договору сплачується покупцем продавцю у повному обсязі до моменту набрання чинності цим договором на підставі протоколу, складеного за результатами відкрити торів (аукціону), переможцем яких став покупець.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін (п.15 договору №11UA-EA-2019-03-25-000058-b від 02.05.2019р.).

Згідно змісту додатку №1 до договору №11UA-EA-2019-03-25-000058-b від 02.05.2019р. за вказаним правочином первісним кредитором було відступлено, в тому числі, право вимоги Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» за договором № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014р. до договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012р..

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги в частині, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору цесії, а отже, спірний правочин є укладеним.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною (п.2.11 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним в частині повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частин) недійсними.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов позивачем вказано, що всупереч нормам чинного законодавства відповідачем 2 було перевищено обсяг цивільної дієздатності та повноважень на укладення договору № 11UA-EA-2019-03-25-000058-b про відступлення права вимоги від 02.05.2019 в частині відступлення права вимоги Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» за договором № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014 до договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012.

Відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» було правомірно набуто право вимоги до позивача за кредитним договором №19/12 від 22.12.2012р., а підстави для визнання договору №11UA-EA-2019-03-25-000058-b від 02.05.2019р. про відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» за договором № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014р. до договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012р. відсутні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх -обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті від обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. При цьому, суд виходить з наступного.

За приписами ч.1 ст.203 Цивільний кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

В силу ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, з системного аналізу наведених правових норм полягає, що у за договором відступлення права вимоги кредитором може бути передано новому кредитору саме наявні в нього права вимоги до боржника.

Зі змісту позовної заяви та пояснень позивача полягає, що фактично підставою для визнання договору №11UA-EA-2019-03-25-000058-b від 02.05.2019р. про відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» за договором № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014 до договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012р. визначено відсутність у відповідача 2 права вимоги до позивача за вказаним кредитним договором.

Оцінюючи вказані доводи позивача суд дійшов висновку щодо їх необґрунтованості та безпідставності з урахуванням наступного.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/16065/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк» до Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» про стягнення заборгованості за договором №19/12 від 12.10.2012р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2019р. у справі №910/16065/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2019р. та постановою від 30.01.2020р. Верховного Суду, позов задоволено повністю та стягнуто з Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» на користь Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк» заборгованість у розмірі 1 271 038,09 Євро та судовий збір у розмірі 607 004,36 грн.

Наразі, суд зазначає, що з огляду на приписи ст.75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені у судовому рішенні у справі №910/16065/18, яке набрало законної сили, повторного доведення не потребують.

Зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2019р. у справі №910/16065/18 вбачається, що судом було встановлено, що заборгованість Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» перед Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» за кредитним договором №19/12 від 12.10.2012 була погашена за рахунок майнових прав, переданих Публічним акціонерним товариством «Артем Банк» в заставу Публічному акціонерному товариству «Банк Січ», тобто, відбулось звернення стягнення на заставлене майно (депозитні кошти).

Судом встановлено, що у зв`язку із погашенням Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» заборгованості Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» перед Публічним акціонерним товариством «Банк Січ» за кредитним договором №19/12 від 12.10.2012р. в повному обсязі за рахунок майнових прав, переданих Публічним акціонерним товариством «Артем Банк» в заставу Публічному акціонерному товариству «Банк Січ», відбулась заміна кредитора у зобов`язанні за кредитним договором №19/12 від 12.10.2012р. Тобто у зв`язку з погашенням заборгованості Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» за кредитним договором №19/12 від 12.10.2012р., Публічним акціонерним товариством «Артем Банк» було набуто статусу кредитора за таким договором та відповідно до нього перейшло право вимоги до Державної акціонерної холдингової компанії «Артем».

З приводу обставин, які встановлено у рішенні Господарського суду міста Києва від 21.03.2019р. у справі №910/16065/18, суд також зазначає, що у статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою.

Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Обов`язок держави у забезпеченні права кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини договірних Сторін.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Отже, у даному випадку, у суду відсутні підставити ставити під сумнів рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2019р. у справі №910/16065/18, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2019р. та постановою від 30.01.2020р. Верховного Суду, яким встановлено наявність у Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» права вимоги до Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» за кредитним договором №19/12 від 12.10.2012р. та договором застави.

Одночасно, суд не приймає до уваги посилання заявника з урахуванням приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України на судові рішення у справах №910/16879/16 та №910/12965/16, в яких суд дійшов висновку про те, що договір застави майнових прав №19/12 від 29.10.2014р. з 01.12.2015р. не діяв, а тому він не міг бути належною правовою підставою для списання коштів в рахунок погашення кредитного зобов`язання Державної акціонерної холдингової компанії «Артем», а як наслідок до Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» не перейшло право вимоги до Державної акціонерної холдингової компанії «Артем», оскільки вказані обставини є висновками суду - правовою оцінкою, встановлених ними обставин, а не самими обставинами, встановленими судовими рішеннями, а отже їм не може надаватися преюдиціальне значення. Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 30.01.2020р. по справі №910/16065/18.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості тверджень позивача про відсутність у відповідача 2 станом на момент укладання оспорюваного правочину права вимоги до позивача за договором № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014 до договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012р.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, з огляду на те, що позивачем не було доведено суду наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частин) недійсними, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» та Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «АРТЕМ -БАНК» А.М. Шевченка про визнання недійсним договору № 11UA-EA-2019-03-25-000058-b про відступлення права вимоги від 02.05.2019 в частині відступлення права вимоги Публічного акціонерного товариства «Артем Банк» Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Соната Фінанс» за договором № 19/12 про заставу майнових прав від 29.10.2014р. до договору кредитної лінії №19/12 від 12.10.2012р.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 23.03.2020р.

Суддя Спичак О.М.