ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2020 р. Справа№ 905/1244/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання : Романовій Ю.М.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 року (дата підписання повного тексту 04.11.2019 року)

у справі № 905/1244/19 (суддя: Демидов В.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова група "Укрфільтрсервіс" Завод "Фільтр"

про визнання недійсним третейського застереження в договорі

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Краснодонвугілля" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова група "Укрфільтрсервіс" Завод "Фільтр" (далі - відповідач), про визнання недійсним третейського застереження, яке викладене в п. 9.2. договору № 447/473-У/10-16 КУО на поставку ресурсів від 31.10.2016 року, укладеного між ПрАТ "Краснодонвугілля" та ТОВ "Промислова Група "Укрфільтрсервіс" Завод "Фільтр"; витрати по справі покласти на відповідача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31.10.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 447/473-У/10-16 КУО на поставку ресурсів. Позивач вважав третейське застереження, викладене у п. 9.2. договору, недійсним, оскільки третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції, не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя. При цьому, спеціальний закон встановлює можливість (право), а не обов`язковість передачі спору на розгляд Третейського суду у випадку наявності третейської угоди.

Господарський суд міста Києва в задоволенні позову відмовив своїм рішенням від 24.10.2019 року (повний текст складено 04.11.2019 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Краснодонвугілля" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема ст. 237 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи та досліджені докази у справі.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення по даній справі, керувався не доказами, а припущеннями.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2019 року справу № 905/1244/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 року у справі № 905/1244/19 залишив без руху своєю ухвалою від 09.12.2019 року.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази, що підтверджують сплату судового збору, шляхом подання відповідної заяви.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 року у справі № 905/1244/19 та призначив розгляд на 13.02.2020 своєю ухвалою від 13.01.2020.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Ткаченко Б.О., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 905/1244/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

12.02.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля" без участі представника відповідача, яке було задоволено судом.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 року у справі № 905/1244/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М., своєю ухвалою від 13.02.2020 року.

Північний апеляційний господарський суд відклав розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 року у справі № 905/1244/19 на 12.03.2020 року своєю ухвалою від 13.02.2020 року.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 905/1244/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Ткаченко Б.О., Гаврилюк О.М.

Північний апеляційний господарський суд прийняв матеріали справи № 905/1244/19 з розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 року у справі №905/1244/19 до свого провадження у складі нової колегії головуючого судді Суліма В.В., судді: Ткаченко Б.О., Гаврилюк О.М. своєю ухвалою від 12.03.2020 року.

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представники сторін у судове засідання 12.03.2020 року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 року.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників сторін, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга скаргу Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

31.10.2016 року між Приватним акціонерним товариством «Краснодонвугілля» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислова група «Укрфільтрсервіс» Завод «Фільтр» (постачальник) укладено договір № 447/473-У/10-16КУО, за умовами якого постачальник зобов`язався передати, а покупець - прийняти та оплатити матеріали (ресурси) на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п. 9.1. договору спори та протиріччя, які виникли у зв`язку з даним договором або які стосуються укладення, зміни, виконання, порушення, розірвання, недійсності, будуть по можливості вирішуватися шляхом переговорів.

Згідно із п. 9.2. договору якщо спори та протиріччя, вказані у п. 9.1. даного договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється у відповідності до матеріального права України в Постійно діючого Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (у відповідності з регламентом вказаного суду), рішення якого являється остаточним та обов`язковим для сторін, підлягає виконанню сторонами у строки, вказані у рішенні суду.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач у позовній заяві зазначає про не обов`язковість передачі спору на розгляд третейського суду та вважає, що третейське застереження, викладене у п. 9.2. договору має бути визнано недійсним.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 712 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, між сторонами було укладено 31.10.2016 року договір № 447/473-У/10-16КУО, який за своєю правою природою є договором поставки.

Так, сторонами договору під час його укладення обумовлено кількість, якість товару, умови та строки поставки, ціну, умови прийому та передачі товару, відповідальність сторін, а також порядок вирішення спорів. Зокрема, сторонами у п. 9.2. договору викладено положення про вирішення спорів, які можуть виникнути між сторонами, у Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (у відповідності з регламентом вказаного суду), рішення якого являється остаточним та обов`язковим для сторін.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин; третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом (ст. 12 Закону України «Про третейські суди»).

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Приписами ч. 1 ст. 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Умова правочину про розгляд спору третейським судом передбачає у випадку виникнення між сторонами спору можливість звернення з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб до третейського суду для вирішення цього спору шляхом третейського розгляду, який визнаний в Україні та врегульований Законом України "Про третейські суди" (аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №910/6558/17, від 27.02.2018 року у справі №910/13667/17 та від 26.06.2018 року у справі №905/2510/17).

Згідно ст. 6, ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відтак погоджуючи за власним волевиявленням (добровільно) умови договору, сторона договору погоджується з обов`язковістю їх виконання відповідно до ст. 525, 526 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у договорі третейське застереження зобов`язує в силу добровільного погодження сторонами такої умови, не суперечить чинному законодавству та не свідчить про обмеження права позивача на судовий захист, гарантованого ст. 55 Конституції України.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 23.10.2018 року у справі № 910/21396/17.

Так, зі змісту третейського застереження, викладеного у п. 9.2. договору № 447/473-У/10-16КУО від 31.10.2016 року, як правильно встановлено судом першої інстанції, вбачається, що оспорюване третейське застереження відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейське застереження».

Таким чином, колегія суддів не приймає як наладжене твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи та досліджені докази у справі та ухвалюючи судове рішення по даній справі, суд керувався не доказами, а припущеннями, оскільки останнє спростовується висновками суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене та враховуючи, що сторонами під час укладення договору було погоджено один із способів вирішення суперечностей шляхом вирішення спорів третейським судом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

При цьому, колегія суддів відзначає, що визначене договором вирішення спору не позбавляє сторін останнього на звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному додатковому рішенні.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по якій були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 року у справі №905/1244/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянтів.

4. Матеріали справи №905/1244/19 повернути до Господарського міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

О.М. Гаврилюк

Дата підписання повного тексту 17.03.2020 року.