РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.03.2020Справа № 904/4373/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Зовнішньоторгова фірма "МіКомп" (51931, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, проспект Свободи, 43)

до Головного управління казначейської служби України у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Челюскіна, 1),

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, 6)

про відшкодування шкоди спричиненої не виконання судового рішення 7 504 824,75 грн.

За участю представників

від позивача: Діденко С.М.

від відповідача-1: не з`явились

від відповідача-2: Гвоздік О.В.

У судовому засіданні 11.03.2020, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю зовнішньоторгова фірма "МіКомп" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Головного управління казначейської служби України у Дніпропетровській області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях про визнання протиправною бездіяльність щодо невиконання рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2015 та стягнення 55004,65 грн за неналежне виконання рішення суду та 7 449 820,10 грн за неправомірне користування чужими грошима.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2019 матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю зовнішньоторгова фірма "МіКомп" передано за встановленою підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2019 справу № 904/4373/19 було передано для розгляду судді Пукшин Л.Г.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18.10.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю Зовнішньоторгова фірма "МіКомп" (надалі - позивач) та Регіональним відділенням фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (надалі - відповідач-2) укладено договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, а саме 9-ти поверхового житлового будинку, на підставі якого позивач перерахував кошти у розмірі 4 193 876,12 грн. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2012, яке залишене без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.06.2012 та постановою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.03.2013, розірвано договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва. За доводами позивача, на виконання зазначеного судового рішення не повернуто 26 198,92 грн, а кошти у розмірі 4 193 876,12 грн перебували в розпорядженні відповідачів без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та Головного управління казначейської служби України у Дніпропетровській області щодо невиконання рішення Господарського суду міста Києва від 30.12.2015; стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 55 004,65 грн. за неналежне виконання рішення суду та 7 449 820,10 грн. за неправомірне користування чужими грошима.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 позовну заяву залишено без руху, в порядку ч. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу час для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду, а саме надати суду докази сплатити судового збору у розмірі 1 921,00 грн.

06.11.2019 через загальний відділ діловодства суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій позивач надав докази сплати судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні, призначеному на 11.12.2019.

06.12.2019 до Господарського суду міста Києві надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 просить закрити провадження у справі щодо Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, оскільки останній на момент ліквідації не мав ніяких відносин з позивачем та не укладав будь-яких договорів купівлі-продажу з ТОВ ЗТФ "Мікомп", під час ліквідаційної процедури будь-яких вимог заявлено не було.

11.12.2019 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача-1 про відкладення підготовчого засідання на інший час.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 суд відклав підготовче засідання на 22.01.2020.

14.01.2020 до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що відповідач-2 у відзиві посилається на затвердження та підписання Головою комісії з реорганізації регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області Передавального акту, на основі якого відповідач-2 прийняв всі права та обов`язки Регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області, однак відповідачем-2 не вказано про наявність чи відсутність у даному передавальному акті відомостей щодо набутих зобов`язань РВ ФДМУ по Дніпропетровській області перед позивачем.

У підготовчому засіданні 22.01.2020 суд на місці ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та відкласти підготовче засідання на 05.02.2020 у зв`язку з неявкою представників відповідачів.

30.01.2020 надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи оригіналу платіжного доручення №813 від 12.09.2019 про сплату судового збору у розмірі 112 572,37 грн.

У судовому засіданні 05.02.2020 суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 19.02.2020.

19.02.2020 на електронну пошту суду надійшов відзив відповідача-1 з клопотанням про поновлення строку для його подання. У відзиві відповідач-1 заперечуючи проти позову зазначає, що Головне управління в період з 06.09.2017 (дата отримання документів органом Казначейства) до моменту його фактичного виконання вживало всіх заходів відповідно до чинного законодавства та Порядку для виконання наказів Господарського суду міста Києва №904/5492/15 від 04.02.2016. Крім того, відповідач-1 вважає, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення та врегульовані спеціальним законодавством, то до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

19.02.2020 на електронну пошту суду надійшли також заперечення відповідача-2 на відповідь на відзив, у яких останній зазначає, що не може приймати участь у справі в якості співвідповідача, оскільки не було учасником справи №904/5492/15. Також відповідач-2 вважає, що з огляду на наявну постанову Верховного Суду від 22.01.2019 по справі №904/5492/15, якою змінено порядок виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2015 у справі №904/5492/15, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між вчиненим правопорушенням і завданими збитками.

Цією ж датою відповідач-2 подав заяву про застосування строків позовної давності, у якій повідомив, що станом на момент звернення позивача з позовом до суду сплив трирічний строк позовної давності щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо невиконання рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2015 та стягнення 55004,65 грн за неналежне виконання рішення суду та 7 449 820,10 грн за неправомірне користування чужими грошима.

У судовому засіданні 19.02.2020, за усним клопотання позивача, суд на місці ухвалив відкласти судове засідання на 04.03.2020 у зв`язку з необхідністю позивачу надати додаткові документи по справі та уточнення суми заборгованості.

21.02.2020 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення та врегульовані спеціальним законодавством до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

24.02.2020 через загальний відділ діловодства суду надійшли заперечення відповідача-2 на відповідь на відзив та заява про застосування строків позовної давності.

04.03.2020 до канцелярії суду позивачем було подано заяву про поважність причин пропуску позовної давності та заяву про уточнення позовної заяви (зміну предмету позову), відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача-1 інфляційні втрати у розмірі 4 584 129,24 грн та 26 198,92 грн на погашення заборгованості за рішенням суду.

У судовому засіданні 04.03.2020 суд на місці ухвалив залишити заяву позивача про уточнення позовної заяви без розгляду на підставі ч. 2 ст. 207 ГПК України та оголосити перерву в судовому засіданні до 11.03.2020.

У судовому засіданні 11.03.2020 суд дослідив докази та заслухав заключне слово представника позивача, яких підтримав позовні вимоги, та представника відповідача-2, який проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, клопотань щодо відкладення розгляду справи не направляв, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників позивача та відповідача-2, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

18 жовтня 2006 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (правонаступником якого є Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях) та Товариством з обмеженою відповідальністю Зовнішньоторгова фірма "МіКомп" було укладено договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, а саме: 9-ти поверхового житлового будинку, розташованого по вул. Топьмана (К.Лібнехта) в м. Дніпропетровськ.

На виконання умов вищезазначеного договору, Товариством з обмеженою відповідальністю Зовнішньоторгова фірма "МіКомп" було перераховано 4 193 876,12 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20 березня 2012 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21 червня 2012 року та постановою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2013 року, розірвано договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва.

20 липня 2012 року, в рамках проведення виконавчих дій, Бабушкінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на виконання наказів виданих з метою виконання рішення суду від 20 березня 2012 року від Товариства з обмеженою відповідальністю Зовнішньоторгова фірма "МіКомп" повернуто об`єкт незавершеного будівництва у власність держави, про що було складено відповідний акт приймання-передачі об`єкта.

У 2015 році Товариство з обмеженою відповідальністю Зовнішньоторгова фірма "МіКомп" звернулось до Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській області та Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення безпідставно утримуваних коштів у розмірі 4 193 876,12 грн, які були сплачені за договором купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03 грудня 2015 року у справі №904/5492/15 вищезазначені позовні вимоги ТОВ Зовнішньоторгова фірма "МіКомп" були задоволені повністю, стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на користь ТОВ Зовнішньоторгова фірма "МіКомп" грошові кошти в розмірі 4 193 876,12 грн.; зобов`язано Головне управління Державної Казначейської служби України у Дніпропетровській області відповідно до п. 2.8 «Порядку перерахування до бюджетів коштів, одержаних від приватизації майна» №1704007 від 27.06.2006 на підставі розрахункового документа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, перерахувати стягнуті кошти з рахунку Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на рахунок ТОВ Зовнішньоторгова фірма "МіКомп"; стягнуто з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області на користь ТОВ Зовнішньоторгова фірма "МіКомп" 73 080,00 грн судового збору.

На виконання рішення суду було видано наказ Господарського суду міста Києва від 04 лютого 2016 року.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21 липня 2016 року та Постановою Вищого господарського суду України від 07 березня 2017 року рішення Господарського суду міста Києва від 03 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 30 серпня 2017 року виправлено описки допущені в наказах Господарського суду міста Києва від 04 лютого 2016 року.

До Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, 06 вересня 2017 року ТОВ «ЗТФ «МіКомп» було подано заяву про виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03 грудня 2015 року та відповідно судовий наказ від 04 лютого 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 15 лютого 2018 року відмовлено у задоволенні заяви Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях) про перегляд постанови Вищого господарського суду від 07 березня 2017 року, поновлено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03 грудня 2015 року.

15 березня 2018 року Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернулося до Господарського суду міста Києва з заявою про зміну порядку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03 грудня 2015 року шляхом зобов`язання Головного управління Державної Казначейської служби України у Дніпропетровській області на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 03 грудня 2015 року яка набрало законної сили, стягнути кошти з Державного бюджету України на рахунок ТОВ «ЗТФ «МіКомп».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 червня 2018 року в задоволенні заяви Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській області про зміну порядку та способу виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03 грудня 2015 року було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13 вересня 2018 року, ухвалу Господарського суду міста Києва від 14 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 січня 2019 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 14 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13 вересня 2018 року скасовано та прийнято у справі нове рішення, а саме: змінено порядок виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03 грудня 2015 року шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ТОВ «ЗТФ «Мікомп» 4 193 876,12 грн. та 73800,00 грн. судового збору; стягнення з Державного бюджету України 3524,00 грн витрат зі сплати судового збору на користь ТОВ «ЗТФ «Мікомп». Доручено господарському суду міста Києва видати нові накази.

На виконання постанови Верховного суду України від 22 січня 2019 року Господарським судом міста Києва, 11 березня 2019 року, було видано нові судові накази про стягнення з Державного бюджету України на користь ТОВ «ЗТФ «Мікомп» 4 193 876,12 грн. та 73800,00 грн. судового збору; стягнення з Державного бюджету України 3524,00 грн. витрат зі сплати судового збору на користь ТОВ «ЗТФ «Мікомп».

13 березня 2019 року ТОВ «ЗТФ «МіКомп» звернулось до Державної Казначейської служби України з заявою про виконання постанови Верховного суду України від 22 січня 2019 та відповідно судових наказів від 11 березня 2019 року.

08 квітня 2019 року та 25 квітня 2019 року на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 від Державної казначейської служби надійшли кошти в сумі 3 494 896,77 грн та 672 780, 43 грн відповідно, інша частина грошових коштів у розмірі 26 198,92 грн, станом на момент звернення позивача з позовом до суду, не повернула.

За твердженням позивача, спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідачі несвоєчасно та не у повному обсязі виконали рішення суду про повернення ТОВ «ЗТФ «МіКомп» грошових коштів у розмірі 4 193 876,12 грн, що стало наслідком звернення позивача до суду про визнання протиправною бездіяльність останніх та стягнення з Державного бюджету України 55 004,65 грн за неналежне виконання рішення суду та 7 449 820,10 грн за неправомірне користування чужими грошима.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 №13/210/10 та від 12.09.2011 №6/433-42/183 і постанові Вищого господарського суду України від 16.03.2011 №11/109).

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Законодавство не обмежує можливість позивача захистити своє право на грошову компенсацію в окремому судовому провадженні після винесення судового рішення про стягнення основної суми боргу.

Як встановлено судом, за результатами розгляду позовних вимог у справі №904/5492/15 Господарським судом міста Києва прийнято рішення від 03.12.2015 про стягнення з РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на користь ТОВ ЗТФ "МіКомп" грошових коштів в розмірі 4 193 876, 12 грн та 73 080 грн судового збору. Зазначене рішення залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій та набрало законної сили 25.01.2016.

04.02.2016 місцевим судом видано накази про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2015.

Постановою Верховного Суду від 22 січня 2019 року було прийнято рішення, яким змінено порядок виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03 грудня 2015 року шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ТОВ «ЗТФ «Мікомп» 4 193 876,12 грн. та 73800,00 грн. судового збору; стягнення з Державного бюджету України 3524,00 грн витрат зі сплати судового збору на користь ТОВ «ЗТФ «Мікомп».

На виконання постанови Верховного суду України від 22 січня 2019 року Господарським судом міста Києва від 11.03.2019 видано нові судові накази про стягнення з Державного бюджету України на користь ТОВ «ЗТФ «Мікомп» 4 193 876,12 грн. та 73800,00 грн. судового збору; стягнення з Державного бюджету України 3524,00 грн витрат зі сплати судового збору на користь ТОВ «ЗТФ «Мікомп».

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, рішення у справі №904/5492/15 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11 та Верховний Суд у постанові від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачами не заперечується, що грошові кошти на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 у справі №904/5492/15 були перераховані Державною казначейською службою на рахунок позивача частково, а саме у розмірі 3 494 896,77 грн 08.04.2019, про що свідчить платіжне доручення №3122 та у розмірі 672 780, 43 грн 25.04.2019, що підтверджується банківською випискою від 25.04.2019.

За змістом п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в України" переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Тобто, моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі йому готівки. (Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17).

Враховуючи заявлені позивачем вимоги щодо стягнення грошових коштів за неналежне виконання рішення суду та за неправомірне користування чужими грошима, суд, з урахуванням вищевказаних положень закону та з огляду на здійснений позивачем розрахунок, який полягає у нарахуванні 3% річних та інфляційних втрат, приходить до висновку, що у даному випадку правомірним є лише нарахування передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України міри відповідальності у вигляді 3% річних та інфляційних втрат, інший вид відповідальності, який передбачає нарахування грошових коштів внаслідок прострочення виконання рішення суду, чинним законодавством не встановлений.

При цьому, відповідачем-2 було заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Частиною 2 вказаної норми Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Отже, до зобов`язань щодо сплати 3 % річних та інфляційних втрат застосовується загальний строк позовної давності. Оскільки, правопорушення відповідача є триваючим, то суд вбачає, що строк позовної давності сплив до частини позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Як встановлено судом, позивачем до стягнення заявлено 3% річних та інфляційні втрати, які були нараховані останнім починаючи з 20.07.2012 та закінчуючи 27.05.2019. При цьому з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю зовнішньоторгова фірма "МІКОМП" звернулось до суду лише 26.09.2019, тобто, з пропущенням строку позовної давності.

Відтак, здійснивши власний розрахунок заявлених до стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат за період з 26.09.2016 по 27.05.2019, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині, зокрема, 3 % річних у розмірі 319 461,15 грн, з наступного розрахунку:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
4193876,1226.09.2016 - 07.04.20199243%318 413,43
698979,3508.04.2019- 24.04.2019173%976,66
26198,92 25.04.2019- 27.05.2019333%71,06

та інфляційних втрат у розмірі 1 472 810,41 грн:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
26.09.2016 - 07.04.6,121,3491 465 637,235659513,35
08.04.2019- 24.04.,351,0106 989,79705969,14
25.04.2019- 27.05.201926198,921,007183,3926382,31

Одночасно, заперечуючи проти заяви відповідача-2, позивач наголошував на поважності причин пропуску позовної давності.

Позовна давність не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України, позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.

Разом з цим, позивачем не наведено жодної обставини та не надано належних доказів про наявність поважних причин пропуску, визначеного ст. 257 Цивільного кодексу України, трирічного строку позовної давності, зокрема, позивачем не доведено необізнаності щодо обставин у даній справі.

Отже, враховуючи викладене позивач не був позбавлений можливості після набранням рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2015 законної сили та до спливу, передбаченого ст. 257 Цивільного кодексу України, трирічного строку позовної давності звернутися до Господарського суду міста Києва за захистом свого порушеного права.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про намагання позивача вчинити дії спрямовані на захист своїх порушених прав.

Що стосується вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідачів щодо невиконання рішення суду від 03.12.2015, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до числа яких належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За призначенням способи захисту можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд з прав людини наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, наявності якого вимагає ця стаття, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, який проте є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому слід враховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.05.2018 у справі №927/522/17.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині визнання протиправною бездіяльність відповідачів не відповідає встановленим законодавством способам захисту та не призводить у спірних правовідносинах до реального захисту та відновлення порушених прав позивача у такий спосіб.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами як письмові, речові і електронні докази.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Зовнішньоторгова фірма "МіКомп".

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Зовнішньоторгова фірма "МіКомп" (51931, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, проспект Свободи, 43, ідентифікаційний код 21873749) інфляційні втрати у розмірі 1 472 810 (один мільйон чотириста сімдесят дві тисячі вісімсот десять) грн 41 коп., 3% річних у розмірі 319 461 (триста дев`ятнадцять тисяч чотириста шістдесят одну) грн 15 коп. та судовий збір у розмірі 26 884 (двадцять шість тисяч вісімсот вісімдесят чотири) грн 07 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.03.2020

Суддя Л. Г. Пукшин