СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2020 р. Справа № 917/235/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя Тарасова І.В.

за участі секретаря судового засідання Діденко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Інкріс-Агро" (вх. № 477 П/2) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 27.12.2019 у справі №917/235/19 (прийняту у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Киричук О.А., повний текст ухвали складено та підписано 27.12.2019)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравіт Агро", м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкріс-Агро", Полтавська обл., м. Полтава,

про стягнення 12 350 729,35 грн,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкріс-Агро", Полтавська обл., м. Полтава,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравіт Агро", м.Київ,

про визнання договору недійсним,

та за позовною заявою третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_1 , м.Суми,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкріс-Агро", м.Полтава, та Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравіт Агро", м.Київ,

про визнання недійсним договору поставки,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 27.12.2019 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравіт Агро" вих. № 2-3П від 26.12.19 про забезпечення позову у справі №917/235/19 задоволено.

Застосовано до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкріс-Агро" (юридична адреса: вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, 36014, ) захід забезпечення позову у справі №917/235/19 шляхом накладення арешту на кошти у розмірі ціни позову 12 350 729 грн 35 коп. та судового збору 185 260 грн 94 коп., які обліковуються на розрахунковому рахунку № НОМЕР_1 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 380805, Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкріс-Агро" та інших банківських рахунках ТОВ "Інкріс-Агро", які будуть виявлені в процесі виконавчого провадження.

Ухвалено, що ця ухвала є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років із наступного дня після набрання нею законної сили.

Стягувачем за виконавчим документом є Товариство з обмеженою відповідальністю "Укравіт Агро".

Боржником за виконавчим документом визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Інкріс-Агро".

ТОВ "Інкріс-Агро" з ухвалою суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Скарга обґрунтована тим, що блокування рахунків призведе до неможливості сплачувати товариством заробітну плату працівникам, сплачувати єдиний соціальний внесок та податки до державного бюджету, за що передбачена юридична відповідальність. На рахунку, на якій згідно оскаржуваної ухвали суду має бути накладений арешт, надходять кошти, з яких виплачується заробітна плата працівникам ТОВ «Інкріс-Агро» двічі на місяць. Отже, оскаржувана ухвала може стати засобом, з-за якого працівники на невизначений час будуть позбавлені єдиного джерела доходу.

Також, як зазначає скаржник, 02.04.2019 в межах цієї ж справи, той же суддя виносив ухвалу, якою відмовив в задоволенні аналогічної заяви про забезпечення позову.

04.03.2020 до суду від ТОВ «Інкріс-Агро» надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи (вх.№2193).

Представник апелянта у судовому засіданні просив долучити до матеріалів справи надані докази.

Колегія суддів, розглянувши заяву ТОВ «Інкріс-Агро» про долучення додаткових доказів, зазначає, що у задоволенні заяви слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Представник апелянта, обґрунтовуючи поважність ненадання доказів суду першої інстанції, послався на те, що даних доказів під час винесення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали не існувало. Колегія суддів зазначає, що додані до клопотання заяви працівників товариства про звільнення з підприємства є наслідком винесення судом ухвали про забезпечення позову, тому не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції як доказ при перегляді оскаржуваної ухвали.

Представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник ТОВ "Укравіт Агро" у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи ухвалою суду від 07.02.2020.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як свідчать матеріали справи, 27.12.2019 до Господарського суду Полтавської області надійшла заява ТОВ "Укравіт Агро" про забезпечення позову (вх.№14379), в якій заявник просив суд накласти арешт на кошти у розмірі ціни позову 12 350 729,35 грн та судового збору 185 260,94 грн, які обліковуються на розрахунковому рахунку ТОВ "Інкріс-Агро" в АТ "Райффайзен Банк Аваль" та інших банківських рахунках ТОВ, які будуть виявлені в процесі виконавчого провадження.

Заява обґрунтована тим, що сума заборгованості відповідача за договором станом на дату подачі позову становить 12 350 729,35 грн; відповідач умисно подає заяви, клопотання, оскаржує ухвали суду з метою затягування розгляду справи по суті, щоб мати можливість вивести грошові кошти з поточних рахунків відповідача; ТОВ «Інкріс-Агро» виступає позивачем в ряді проваджень про стягнення заборгованості за договорами поставки на умовах товарного кредиту, що є підтвердженням реалізації неоплаченого товару ТОВ «Укравіт Агро» на умовах товарного кредиту третім особам.

Місцевий господарський суд, задовольняючи заяву про забезпечення позову, послався на те, що відповідач не сплачує заборгованість, не реагує на вимоги позивача про сплату заборгованості за договором поставки, що свідчить про наявність значних ризиків невиконання ТОВ "Інкріс-Агро" взятих на себе договірних зобов`язань, та можливість задоволення ТОВ "Укравіт Агро" позовних вимог лише за рахунок можливих грошових коштів на банківських рахунках відповідача. Також послався на значну суму позову та досить тривалий період розгляду справи.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст.136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Зі змісту цієї норми вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України).

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 ГПК України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема, у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням, зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, підставами для вжиття судом заходів забезпечення позову є імовірність того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, окрім цього, для вжиття заходів забезпечення позову суду необхідно встановити необхідність застосування таких заходів виходячи з принципів розумності, обґрунтованості і адекватності, крім цього, суд повинен встановити зв`язок між наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за договором поставки №147-К-18 від 15.03.2018 на умовах товарного кредиту.

Підстава позову - неналежне виконання відповідачем умов договору щодо повної оплати товару.

За змістом частини 2 статті 136 ГПК України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звертається позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Посилання позивача в заяві на те, що відповідач умисно подає заяви, клопотання, оскаржує ухвали суду з метою затягування розгляду справи по суті, щоб мати можливість вивести грошові кошти з поточних рахунків відповідача, ТОВ «Інкріс-Агро» виступає позивачем в ряді проваджень про стягнення заборгованості за договорами поставки на умовах товарного кредиту, що є підтвердженням реалізації неоплаченого товару ТОВ «Укравіт Агро» на умовах товарного кредиту третім особам, свідчить про наявність спору між сторонами та не є тією обставиною, яка б могла свідчити про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання або слугувати підставою для висновку про неможливість чи істотне ускладнення в майбутньому виконання судового рішення.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі також послався на тривалий розгляд справи у зв`язку з поданням відповідачем заяв, клопотань, оскарженням ухвал суду.

Однак, колегія суддів зазначає, що подання учасником справи заяв, клопотань тощо, є правом відповідача за первісним позовом відповідно до положень ст.42, 46 ГПК України.

Відповідно до п.1, 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до п.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Статтею 6 Конвенції закріплено право особи на справедливий суд.

За усталеною практикою ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Бендерський проти України», «Сокуренко і Стригун проти України»), закріплене у статті 6 Конвенції право особи на справедливий судовий розгляд забезпечується, зокрема, і через право на мотивоване судове рішення, справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується.

Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 234 ГПК України унормовано, що ухвала, що викладається окремим документом, складається з:

1) вступної частини із зазначенням: а) дати і місця її постановлення; б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів); в) імен (найменувань) учасників справи;

2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою;

3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу;

4) резолютивної частини із зазначенням: а) висновків суду; б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Згідно з ч.6 ст.140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Ухвала про забезпечення позову має включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Проте, оскаржувана ухвала наведеним положення не відповідає.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ТОВ «Укравіт Агро» в березні 2019 року в межах даної справи вже подавалась аналогічна за змістом заява про забезпечення позову, у задоволенні якої ухвалою Господарського суду Полтавської області від 02.04.2019 було відмовлено.

При цьому, судом в оскаржуваній ухвалі інших підстав, ніж було наведено в ухвалі від 02.04.2019, наведено не було, в той час як за результатами розгляду заяви було прийнято протилежне судове рішення.

Колегія суддів зазначає, що заява позивача за первісним позовом про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях щодо можливого ухилення відповідача за первісним позовом від виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову, а відтак і щодо неможливості чи істотного ускладнення в майбутньому виконання такого рішення.

Позивачем за первісним позовом до заяви не надано доказів, які б мали підтверджувати зазначені в заяві посилання.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, тому ухвалу Господарського суду Полтавської області від 27.12.2019 у справі №917/235/19 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Керуючись статтями 254, 273, п.2 ч.1 статті 275, п.2 ч.1 статті 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Інкріс-Агро" задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 27.12.2019 у справі №917/235/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Укравіт Агро» (вх.№14379 від 27.12.2019) про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку статей 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.03.2020.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль

Суддя І.В. Тарасова