ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" березня 2020 р. Справа№ 910/11800/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Гаврилюка О.М.
Майданевича А.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 )
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2020 року (дата підписання повного тексту 13.01.2020 року)
у справі № 910/11800/19 (суддя: Шкурдова Л.М.)
за позовом Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 )
до Військової частини НОМЕР_2
про стягнення фактично понесених витрат на лікування 3 187,32 грн
без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) (далі позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 3 187,32 грн основного боргу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за результатами внутрішнього аудиту позивача за період з 01.01.2015 року по 01.11.2016 року було виявлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств. Протягом 2015 року під час проведення Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону було надано медичну допомогу 1 військовослужбовцю відповідача на суму 3187,32 грн.
Господарський суд міста Києва в задоволенні позову відмовив своїм рішенням від 13.01.2020 року.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема п. 6 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань.
Так, скаржник вказав, що ним було направлено відповідачу рахунки на оплату медичних послуг №№15, 16 від 27.01.2017 року, при цьому жодним нормативним документом не встановлено порядок направлення рахунків на оплату медичних послуг саме заказними листами чи кур`єрами.
Крім того, скаржник зазначив, що факт надання медичної допомоги військовослужбовцям відповідача у суді першої інстанції визнано та відповідачем не заперечується, тому пропущення строків направлення рахунків на оплату медичних послуг, які надані військовослужбовцям відповідача, які передбачені положенням ПКМУ від 18.10.1999 року №1923, не є підставою у відмові задоволення позовних вимог.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2020 року справу № 910/11800/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.
Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2020 року у справі № 910/11800/19. Призначив до розгляду апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2020 року у справі № 910/11800/19 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників своєю ухвалою від 13.02.2020 року.
Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) - без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1923 від 18.10.1999 року було затверджено Порядок надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями.
Означений порядок визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ.
За твердженням позивача, протягом 2015 року під час проведення Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону було надано медичну допомогу 1 військовослужбовцю відповідача на суму 3 187,32 грн.
Відповідно до п. 1 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923 (далі - Порядок) цей Порядок визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами (далі - медична допомога) осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів (далі - військовослужбовці) у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, СБУ, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування (далі - центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування) послуг щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя.
Згідно п. 5 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи, в якому зазначається міністерство, інший центральний орган виконавчої влади, якому підпорядковане військове формування, або орган державної влади, місцезнаходження і банківські реквізити органу військового управління (військової частини), уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги. У разі надання екстреної медичної допомоги при захворюваннях і станах, зазначених у додатку, а також загостренні хронічних захворювань направлення за повідомленням відповідного військово-медичного закладу подається до нього протягом трьох діб з дня госпіталізації чи амбулаторного надання екстреної медичної допомоги.
Так, згідно Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1923 від 18.10.1999 року надання медичної допомоги провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення посадової особи.
Проте, позивачем не було надано будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України які б свідчили про направлення уповноваженої посадової особи з медичним висновком про необхідні види і обсяги надання медичної допомоги у відповідності до вимог п. 5 Порядку.
В якості доказів, що підтверджують надання військовослужбовцю відповідача медичної допомоги, позивач до позовної заяви долучив копію медичної картки стаціонарного хворого №7061/432, евакуаційний конверт.
При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять належних та допустимих докази, які б містили відомості про те, що зазначена в медичній картці особа є військовослужбовцем відповідача.
Водночас, колегія суддів відзначає, що в матеріали справи також не містять висновків про необхідні види і обсяги медичної допомоги, які були надані.
Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, з медичної картки стаціонарного хворого за відсутності відповідних направлень, не можливо встановити достовірність, що зазначена в картці особа є військовослужбовцем відповідача.
Таким чином, копія медичної картки стаціонарного хворого, яка була додана позивачем до позовної заяви не підтверджує факту надання військовослужбовцю відповідача медичної допомоги згідно вимог, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України № 1923 від 18.10.1999 року.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що долучені позивачем документи, не відповідають вимогам п. 5 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями.
Згідно пункту 6 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями рахунки на оплату медичної допомоги протягом п`яти днів після її надання надсилаються до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату. Вартість медичних послуг, які надаються військовослужбовцям інших військових формувань, встановлюється наказами керівників військово-медичних закладів, які надають ці послуги, у розмірі фактичних витрат на придбання медикаментів і перев`язувальних матеріалів, продуктів харчування та витрат на оплату комунальних послуг і енергоносіїв, що визначаються відповідно до законодавства, яке регулює здійснення розрахунків зазначених витрат виробництва продукції (робіт, послуг).
Відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань здійснюється у 10-денний термін з дня надходження рахунків від військово-медичних закладів, в яких надавалася медична допомога. Копії платіжних доручень після здійснення оплати за надану медичну допомогу надсилаються на адресу військово-медичного закладу (п.7 Порядку).
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Позивачем на підтвердження своїх вимог до матеріалів справи долучено копію рахунку - фактури №15 від 27.01.2017 на суму 1323,12 грн та копію рахунку-фактури №16 від 27.01.2017 на суму 1864,20 грн.
Однак, матеріали справи не містять , а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів надіслання на адресу відповідача рахунків по сплаті послуг медичної допомоги військовослужбовця у визначені пунктом 5 Порядку строки. Факт їх отримання відповідачем заперечується.
Доводи апелянта про те, що жодним нормативним документом не встановлено порядок направлення рахунків саме рекомендованими листами чи кур`єром відхиляються колегією суддів, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про направлення (вручення) будь-якими засобами зв`язку рахунків №№15, 16 від 27.01.2017 року на адресу відповідача, згідно положень пункту 6 Порядку, який є підставою для відшкодування витрат на надання медичної допомоги згідно положень пункту 7 Порядку.
Посилання позивача на наявність аудиторського звіту № 234/1/31/18 від 03.12.2016 року, судом апеляційної інстанції до уваги не приймається з огляду на те, що згідно положень ст. 7 Закону України «Про аудиторську діяльність» аудиторський висновок - документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Вказаний Закон визначає правові засади здійснення аудиторської діяльності в Україні і спрямований на створення системи незалежного фінансового контролю з метою захисту інтересів користувачів фінансової та іншої економічної інформації.
У аудиторському звіті №234/1/31/18 від 03.12.2016 року наявні загальні посилання на недоотримання фінансових ресурсів внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств на загальну суму 384108,20 грн, в той час як предметом заявленого позову є вимоги про стягнення з військової частини 3187,32 грн фактично понесених витрат на лікування військовослужбовця. Відтак, наданий позивачем аудиторський звіт не стосується предмета спору у даній справі.
Будь-яких інших доказів надання медичної допомоги відповідачу на суму 3187,32 грн матеріали справи не місять, суду апеляційної інстанції не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Таким чином, саме на Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) як позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, що зроблено не було.
З огляду на викладене та враховуючи, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами факт надання відповідачу медичних послуг на суму 3 187,32 грн, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.
Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування позовної давності, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).
За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Враховуючи встановлені у справі обставини, які свідчать про необґрунтованість заявлених позовних вимог, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що факт надання медичної допомоги військовослужбовцям відповідача у суді першої інстанції визнано та відповідачем не заперечується, тому пропущення строків направлення рахунків на оплату медичних послуг, які надані військовослужбовцям відповідача, які передбачені положенням ПКМУ від 18.10.1999 року №1923, не є підставою у відмові задоволення позовних вимог, спростовується висновками суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні щодо недоказаності позовних вимог та обов`язку відповідача щодо оплати відповідних коштів.
Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.
Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії).
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2020 року у справі №910/11800/19 залишити без змін.
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
4. Матеріали справи №910/11800/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич