ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2020 р. м. Київ Справа № 911/1803/19

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, за участю секретаря судового засідання О.О.Стаднік, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», м. Київ

до 1) Фізичної особи-підприємця Шаталова Едуарда Володимировича, АР Крим, м. Керч

2) ДІЛЕКС ЧАРТЕРІНГ АПС (DEALEX CHARTERING ApS), Королівство Данія, Нордхавн

третя особа: Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

про визнання угоди такою, що не може бути виконана та визнання правочину недійсним

за участю представників:

від позивача: А.В.Кондратов, В.П.Потатуєв, О.П.Кириленко

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: не з`явився

від третьої особи: С.В.Єршова

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (далі - позивач) №616/19 від 15.07.2019 року (вх. №1871/19 від 17.07.2019 року) до Фізичної особи-підприємця Шаталова Едуарда Володимировича (далі - відповідач 1) та ДІЛЕКС ЧАРТЕРІНГ АПС (DEALEX CHARTERING ApS) (далі - відповідач 2) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання угоди такою, що не може бути виконана та визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає про те, що відсутність в арбітражному застереженні, що міститься в ст. 29 Договору про перевезення великовагових і великогабаритних вантажів від 16.04.2013 року №15/13, укладеному між Ділекс Чартерінг АпС та Фізичною особою-підприємцем Шаталовим Е.В., який діє в інтересах ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на підставі Договору-доручення морського агентування від 20.06.2012 року №648, назви суду, на вирішення якого сторони мають передавати спори щодо зазначеного договору, а також відсутність повноважень у Фізичної особи-підприємця Шаталова Е.В., як морського агента, підставами для визнання угоди такою, що не може бути виконана та визнання правочину недійсним.

Ухвалою суду від 29.07.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/1803/19 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.11.2019 року.

До суду від відповідача 2 - ДІЛЕКС ЧАРТЕРІНГ АПС надійшов відзив б/н від 07.10.2019 року (вх. №19370/19 від 10.10.2019 року) на позовну заяву, в якому відповідач просить суд закрити провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

До суду від позивача надійшла відповідь на відзив №889/19 від 29.10.2019 року (вх. №20631/19 від 30.10.2019 року.

До суду від третьої особи надійшли пояснення №14/3-375-19 від 28.10.2019 року (вх. №20644/19 від 31.10.2019 року) по суті позовних вимог.

Відповідач 1, місцезнаходженням якого є тимчасово окупована територія Автономної Республіки Крим, у судове засідання 19.11.2019 року не з`явився, хоча про дату, час і місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином, в порядку ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» шляхом розміщення інформації на сторінці суду (у розділі «Новини та події суду») офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не надіслав.

Ухвалою суду від 19.11.2019 року підготовче засідання відкладено на 17.12.2019 року.

Відповідач 1, місцезнаходженням якого є тимчасово окупована територія Автономної Республіки Крим, у судове засідання 17.12.2019 року повторно не з`явився, хоча про дату, час і місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином, в порядку ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» шляхом розміщення інформації на сторінці суду (у розділі «Новини та події суду») офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не надіслав.

Представниками позивача, відповідача 2 та третьої особи у судовому засіданні 17.12.2019 року подано спільне клопотання про продовження строків підготовчого провадження у справі №911/1803/19 на тридцять днів.

Ухвалою суду від 17.12.2019 року продовжено строк підготовчого провадження у справі №911/1803/19 на тридцять днів та відкладено розгляд справи на 04.02.2020 року.

До суду від позивача надійшло клопотання б/н б/д (вх. №422/20 від 09.01.2020) про долучення документів до матеріалів справи.

До суду від відповідача 2 надійшла заява б/н від 22.01.2020 року (вх. №1498/20 від 22.01.2020) про застосування строків позовної давності.

До суду від позивача надійшла заява б/н від 31.01.2020 року (вх. №2341/20 від 03.02.2020) про врахування при розгляді даної справи правових позицій Верховного Суду та письмові пояснення б/н від 31.01.2020 (вх. №2342/20 від 03.02.2020).

До суду від відповідача 2 надійшла заява б/н від 03.02.2020 року (вх. №2435/20 від 03.02.2020) про розгляд справи без участі представника відповідача 2.

Відповідач 1, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 04.02.2020 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою суду від 04.02.2020 року в задоволенні клопотання відповідача 2 про закриття провадження у справі відмовлено, закрито підготовче провадження у справі 911/1803/19 та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.03.2020 року.

До суду від відповідача 2 надійшло клопотання б/н від 27.02.2020 року (вх. №4662/20 від 28.02.2020 року) про закриття провадження у справі.

До суду від відповідача 2 надійшла заява б/н від 28.02.2020 року (вх. №4741/20 від 02.03.2020 року) про відкладення розгляду справи по суті.

Відповідач 1, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 03.03.2020 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представники позивача та третьої особи у судовому засіданні 03.03.2020 року проти клопотань відповідача 2 про закриття провадження у справі та про відкладення розгляду справи заперечили та просили суд відмовити у задоволенні таких клопотань.

Крім того, представники позивача та третьої особи у судовому засіданні 03.03.2020 року позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

У даному випадку судом прийнято до уваги, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є саме неможливість вирішення спору у даному судовому засіданні, а не наявність відповідного клопотання учасника судового процесу. Проте відповідачем 2 не доведено суду неможливість заміни представника у даній справі, а також, неможливість розгляду справи без участі відповідача 2 на підставі письмових доказів, що містяться у справі. На думку суду, наявних у матеріалах справи доказів достатньо для вирішення спору у даному судовому засіданні.

Крім того, судом враховано обмеження встановленими Господарським процесуальним кодексом України процесуальними строками терміну розгляду справи та приписи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, заява відповідача 2 б/н від 28.02.2020 року (вх. №4741/20 від 02.03.2020 року) про відкладення розгляду справи по суті не підлягає задоволенню, у зв`язку із чим, у судовому засіданні 03.03.2020 року протокольною ухвалою судом відмовлено у задоволенні такого клопотання.

Стосовно поданого відповідачем 2 клопотання від 27.02.2020 року (вх. №4662/20 від 28.02.2020 року) про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (тотожний позов).

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованої при розгляді справи №372/2230/17-ц від 22.08.2018 року, тотожними вважаються позови якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Підстава позову - це обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача. Предмет позову - матеріально - правові вимоги позивача до відповідача.

Судом встановлено, що предметом розгляду у справі Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу було стягнення з АТ "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на користь Ділекс Чартерінг АпС заборгованості за арбітражною угодою Договору фрахтування (чартеру) від 16.04.2013 року у розмірі 1583687,50 доларів США, яка є оплатою за мертвий фрахт та простій судна в результаті скасування подачі судна забезпечення, яке підлягало перевезенню з вод Бразилії до порту Чорного моря на вимогу ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз». Разом з тим, у даній справі №911/1803/19 за позовом АТ "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" до Фізичної особи-підприємця Шаталова Едуарда Володимировича та ДІЛЕКС ЧАРТЕРІНГ АПС (DEALEX CHARTERING ApS) предметом позову є визнання угоди такою, що не може бути виконана та визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладене та те, що предмет позову у справах №911/1803/19 та №901/2028/13 не є тотожним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача 2 б/н від 27.02.2020 року (вх. №4662/20 від 28.02.2020 року) про закриття провадження у справі, у зв`язку із чим, у судовому засіданні 03.03.2020 року протокольною ухвалою судом відмовлено у задоволенні такого клопотання.

Суд також зазначає, що у задоволенні аналогічного клопотання відповідача 2 про закриття провадження ухвалою суду від 04.02.2020 року було відмовлено.

Таким чином, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій щодо повідомлення відповідачів про розгляд справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності повноважних представників відповідачів.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору по суті у судовому засіданні 03.03.2020 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, у травні 2015 року Арбітражним трибуналом Німецької Морської Асоціації Арбітражу проведено усне слухання за позовом Ділекс Чартерінг АпС до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» про стягнення з ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на користь Ділекс Чартерінг АпС основної суми заборгованості у розмірі 1583687,50 доларів США; процентів за період до 31 грудня 2013 року включно на загальну суму 56433,84 доларів США; процентів за період з 01 січня 2014 року до 30 червня 2014 року у розмірі 57879,22 доларів США; процентів за період з 01 липня 2014 року до 11 травня 2016 року у розмірі 212543,18 доларів США; процентів за ставкою 800 базисних пунктів вище встановленої законом процентної ставки, що передбачена р. 247 Цивільного Кодексу Німеччини, за період з 12 травня 2016 року до дня оплати; компенсації за юридичні послуги в розмірі 6314,60 євро; витрат на арбітражний розгляд у розмірі 25771,69 євро за Договором про перевезення великовагових і великогабаритних вантажів від 16.04.2013 року №15/13, укладеного між Ділекс Чартерінг АпС, як власником судна, та Фізичною особою-підприємцем Шаталовим Едуардом Володимировичем, який діє в інтересах ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на підставі договору-доручення морського агентування від 20.06.2012 року №648 (далі - Договір про перевезення від 16.04.2013 року №5/13).

Арбітражним рішенням Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21.08.2015 року у справі «КОНДОК V» позов задоволено та присуджено стягнути на користь Ділекс Чартерінг АпС (склад 48, Сундкаж 11, 2100 Копенгаген, Данія) основну суму заборгованості в розмірі 9361616,90 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 1583687,50 доларів США; процентів за період до 31 грудня 2013 року включно на загальну суму 1402629,74 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 56433,84 доларів США; процентів за період з 1 січня 2014 року по 30 червня 2014 року - 1438553,81 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року сттановить 57879,22 доларів США; процентів за період з 1 липня 2014 року по 11 травня 2016 року 5282635,13 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 212543,18 доларів США; подальших процентів за ставкою 800 базисних пунктів вище встановленої законом процентної ставки, що передбачена р. 247 Цивільного кодексу Німеччини за період з 12 травня 2016 року до дня сплати; компенсацію за юридичні послуги в розмірі 174052,73 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 6314,60 євро); витрати на арбітражний розгляд - 710359,00 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 25771,69 євро.

Позивач вказує на те, що на час розгляду вказаного спору у арбітражі Німецької Морської Арбітражної Асоціації ДАТ «Чорноморнафтогаз» перебувало під дією надзвичайної та невідворотної події (непереборної сили), що підтверджено Сертифікатом Торгово-промислової палати України від 03.12.2014 року №2018 про форс-мажорні обставини. Матеріали, що містять підстави та умови укладання Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 знаходяться на тимчасово окупованій території України, однак, на думку позивача, отримані ним документи, свідчать про те, що положення ст. 29 Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 спрямовані на незаконне усунення національних судів України від розгляду спорів, що виникають або можуть виникнути на підставі Договору про перевезення від 16.04.2013р. №15/13, який вчинено з порушенням публічного порядку, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

16.04.2013 року між Ділекс Чартерінг АпС (відповідач 2 у справі), як власником судна, та Фізичною особою-підприємцем Шаталовим Е.В. (відповідач 1 у справі), який діє в інтересах ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на підставі Договору-доручення морського агентування від 20.06.2012 року №648 (далі - Договір агентування від 20.06.2012 року №648), укладено Договір про перевезення великовагових і великогабаритних вантажів №15/13, предметом якого є перевезення транспортно-буксирного судна «Атрек» із територіальних вод Федеративної республіки Бразилія до територіальних вод України на напівзанурювальному судні «Кондок V».

Згідно ст. 16 Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, загальна сума фрахту складає 1365000,00 доларів США, що за інформацією національного банку України про співвідношення національної валюти України до іноземних валют (1 долар США - 7,993 грн.) на дату підписання Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, становила 10910445,00 грн.

Згідно вимог пп. 13 п.9.5.5 підрозділу 9.5 «ПРАВЛІННЯ ТОВАРИСТВА» розділу 9 «ОРГАНИ УПРАВЛІННЯ» Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», затвердженого рішенням Загальних зборів акціонерів Товариства від 21 січня - 04 квітня 2011 року, оформленого протоколом №1 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), визначено, що до компетенції Правління належить, зокрема, прийняття рішення щодо вчинення Товариством правочинів на суму від 5 (п`яти) мільйонів гривень до 10 (десяти) мільйонів гривень (крім угод щодо продажу природного газу, нафти, газового конденсату, в тому числі суміші нафти та газового конденсату та договорів на виконання геологорозвідувальних робіт за рахунок державних коштів).

Зважаючи на те, що відповідно до ст. 16 Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, загальна вартість предмету правочину складає 10910445,00 грн., а тому, на думку позивача, укладення Договору від 16.04.2013 р. №15/13 неможливо виключно на підставі рішення Правління ДАТ «Чорноморнафтогаз».

Відповідно до вимог ст. 58, ч. 4 ст. 59 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), правління господарського товариства є колегіальним органом. Результати засідання колегіального виконавчого органу господарського товариства оформлюються протоколом.

Відповідно до вимог ст. 49 Закону України «Про акціонерні товариства», до товариства з одним акціонером не застосовуються положення статей 33-48 цього Закону щодо порядку скликання та проведення загальних зборів акціонерного товариства. Рішення акціонера з питань, що належать до компетенції загальних зборів, оформлюється ним письмово (у формі рішення) та засвідчується печаткою товариства або нотаріально. Таке рішення акціонера має статус протоколу загальних зборів акціонерного товариства.

Так, позивач стверджує, що Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (третя особа у справі), як єдиний акціонер Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз», не надавала погодження на укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13. Докази погодження або надання дозволу з боку Органів управління Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» на укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 відсутні.

Преамбула Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 містить приписи щодо вчинення правочину Фізичною особою-підприємцем Шаталовим Едуардом Володимировичем, який діє в інтересах ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на підставі Договору-доручення морського агентування від 20.06.2012 року №648, що на думку позивача свідчить про те, що відповідач 2 -Компанія Ділекс Чартерінг АпС, на момент укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, був обізнаний про обсяг правосуб`єктності Фізичної особи-підприємця Шаталова Едуарда Володимировича, який визначений Договором-доручення морського агентування від 20.06.2012 року №648.

Пунктом 4.7 Статті 4 «ФИНАНСИ» Договору агентування від 20.06.2012 року №648 визначено, що при здійсненні фрахтування судів Агентом, за завданням Замовника, Агент укладає відповідні договори за дорученням Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» (Замовник) з Судновласником. При цьому, умови таких договорів, до їх укладення з судновласником, Агент повинен узгодити з Замовником. Однак, зі слів позивача, погодження Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, а саме, статті 29 арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження у договорі позивачем не здійснювалося.

Непогодження укладення Договору про перевезення від 16.04.2013р. №15/13 свідчить про непогодження арбітражного застереження, як невід`ємної частини зовнішньоекономічного договору згідно із законодавством України. За відсутності рішення НАК «Нафтогаз України», як єдиного акціонера Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз», про надання згоди на укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, а також, за відсутності рішення органу управління ДАТ «Чорноморнафтогаз» про погодження умов арбітражної угоди, ФОП Шаталов Е.В., як повірений ДАТ «Чорноморнафтогаз», не мав необхідного обсягу дієздатності для укладення арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження у Договорі про перевезення від 16.04.2013 року №15/13.

Таким чином, Фізична особа-підприємець Шаталов Е.В., як морський агент, не мав повноважень на підписання арбітражної угоди та/або арбітражного застереження, зокрема, на зазначення органу по розгляду спорів, процедури вирішення спорів та права, що застосовується до Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, зокрема, арбітражної угоди, оскільки, укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 та арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження у цьому ж договорі не було погоджено НАК «Нафтогаз України», як єдиним акціонером Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз», а також, не було погодження рішенням повноваженого органу управління Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз». Фізична особа-підприємець Шаталов Е.В., як морський агент, не отримував доручення Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» на укладення арбітражної угоди та попередньо не узгодив з Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» усі умови арбітражної угоди, натомість, обрав варіант арбітражного застереження, не передбаченого типовою формою договору про перевезення великовагових і великогабаритних вантажів (НЕАVYCON 2007).

Враховуючи викладене, підписуючи арбітражну угоду у вигляді арбітражного застереження в Договорі про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 Фізична особа-підприємець Шаталов Е.В., як морський агент (повірений), діяв з порушенням законодавства, не маючи повноважень, недобросовісно та не в інтересах ДАТ «Чорноморнафтогаз», як довірителя. При цьому, на думку позивача, відповідач 1 був обізнаний із порядком укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 та арбітражної угоди і не міг не усвідомлювати обмежень, які встановлені Договором агентування від 20.06.2012 року №648, законодавством України і Статутом ДАТ «Чорноморнафтогаз». Таким чином, арбітражна угода у вигляді арбітражного застереження в Договорі про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 підписана за відсутності волі ДАТ Чорноморнафтогаз» та укладена за відсутності необхідного обсягу дієздатності ДАТ Чорноморнафтогаз», що зумовлює її недійсність.

Також, позивач зазначає, що зі змісту п. 29 Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 вбачається, що умови договору взагалі не містять визначення органу вирішення спорів, не містять посилання на регламент вирішення спору, а також, не містять визначення застосованого законодавства, у зв`язку з чим зазначено: «п. 29. Закон и арбитраж (п. 39) (указать если согласован (а). (Ь) или (с) Ст. 39, согласования) СМАА Bremen Law. Вказане свідчить про те, що сторонами не визначено орган вирішення спору. Зокрема, зазначена у вказаному пункті російськомовного варіанту Договору від 16.04.2013 року №15/13 абревіатура «СМАА» є скороченням назви «German Maritime Arbitration Association», що у перекладі означає «Німецька Морська Арбітражна Асоціація». Згідно офіційного веб-сайту Німецької Морської Арбітражної Асоціації розміщеного у відкритому доступі в мереж Інтернет зазначається, що Німецька Морська Арбітражна Асоціація є незареєстрованою асоціацією, яка підтверджує альтернативне вирішення спорів у морській галузі; Німецька Морська Арбітражна Асоціація не управляє та не втручається будь-яким чином у окремі процедури, а виключно надає правила процедури. Вказані обставини також підтверджуються Статутом Німецької Морської Арбітражної Асоціацієї, що оприлюднений на офіційному веб-сайті СМАА (НМАА) https//gmaa.de, який не містить інформації про набуття Німецькою Морською Арбітражною Асоціацією правового статусу арбітражної установи (третейського суду), а сама організація СМАА (НМАА) є благодійною організацією.

Позивач посилається на те, що переклад змісту ст. 29 «Закон и арбитраж (п. 39) (указать если согласован (а). (Ь) или (с) Ст. 39, согласования)» Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 у російськомовному варіанті договору, не має згадування назви будь-якого арбітражу або суду, а дослівно письмове арбітражне застереження «GМАА Bremen Law» перекладається, як: «Право Бремену Німецької Морської Арбітражної Асоціації». Тому, позивач вважає, що аналіз змісту ст. 29 «Закон и арбитраж (п. 39) (указать если согласован (а), (Ь) или (с) Ст. 39, согласования)» Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 свідчить про те, що сторонами визначено неіснуючий закон, який повинен бути застосовним під час вирішення спору, а саме - право Бремену (Bremen Law ).

Крім того, позивач у позовній заяві послався на висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.08.2018 у справі №906/493/16, зокрема про те, що: у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог ГПК України клопотання про припинення провадження господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті; господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди; суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

Таким чином, відсутність в арбітражному застереженні, що міститься в ст. 29 Договору про перевезення великовагових і великогабаритних вантажів від 16.04.2013 року №15/13, укладеному між Ділекс Чартерінг АпС, як власником судна, та ФОП Шаталовим Е.В., який діє в інтересах ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на підставі Договору-доручення морського агентування від 20.06.2012 року №648, назви суду, на вирішення якого сторони мають передавати спори щодо зазначеного договору, а також відсутність повноважень у Фізичної особи-підприємця Шаталова Е.В., як морського агента, суперечить цивільному законодавству України, у зв`язку з чим, на думку позивача є правові підстави для визнання ст. 29 Договору від 16.04.2013 року №15/13 недійсною.

За приписами ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

При цьому, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. ІІ Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958 рік), кожна договірна держава визнає письмову угоду, по якій сторони зобов`язуються передавати в арбітраж всі або які-небудь спори, що виникли або можуть виникнути між ними у зв`язку з яким-небудь конкретним договірним або іншим правовідношенням, об`єкт якого може бути предметом арбітражного розгляду.

Термін "письмова угода" включає арбітражне застереження в договорі, або арбітражну угоду, підписану сторонами, або що міститься в обміні листами або телеграмами.

Відповідно до пункту 3 ст. ІІ Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958 рік) суд може порушувати провадження у справі за наявності арбітражного застереження, якщо визначить, що таке застереження є недійсним, втратило силу або не може бути виконане. Положенням Конвенції 1958 року передбачена можливість розгляду спору в господарських судах за наявності в договорі арбітражного застереження.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.

Згідно визначення, наведеного у ст. 2 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», "арбітраж" - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.

Крім того, визначення терміну «арбітраж» також надано Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21.04.1961 р., відповідно до якої цей термін означає вирішення спорів як арбітрами, призначеними по кожній окремій справі (арбітраж ad hoc), так і постійними арбітражними органами.

У п. 5 роз`яснення Вищого господарського суду «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» №04-5/608 від 31.05.2002 р. зазначено, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hoc). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном. Господарський суд може порушити провадження зі справи у випадку наявності у зовнішньоекономічному договорі арбітражної угоди, якщо визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (пункт 3 статті 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, Нью-Йорк, 1958). Названа норма узгоджується з вимогами статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", згідно з пунктом 1 якої суд, до якого подано позов з питання, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін просить про це не пізніше подання своєї першої заяви по суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Це стосується, зокрема, випадків, якщо сторони неправильно виклали назву третейського суду або зазначили арбітражну установу, якої не існує.

Так, судом встановлено, що Договір перевезення від 16.04.2013 року №15/13 укладено в письмовій формі та у двомовному форматі, де водночас представлена англомовна та російськомовна версії досягнутих умов.

Відповідно до п. 29 даного Договору зазначено, вирішення спорів (ст. 39) (вказати (а), (b) або (с) ст. 39 як погоджено) Право Бремену Німецької Морської Асоціації Арбітражу.

Статтею 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» встановлено, що арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди. Арбітражна угода укладається в письмовій формі. Угода вважається укладеною в письмовій формі, якщо вона міститься в документі, підписаному сторонами, або укладена шляхом обміну листами, електронними повідомленнями, якщо інформація, що міститься в них, є доступною для подальшого використання, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням інших засобів електрозв`язку, що забезпечують фіксацію такої угоди, або шляхом обміну позовною заявою та відзивом на позов, в яких одна із сторін стверджує наявність угоди, а інша проти цього не заперечує. Посилання в угоді на документ, що містить арбітражне застереження, є арбітражною угодою за умови, що угода укладена в письмовій формі і це посилання є таким, що робить згадане застереження частиною угоди.

Отже, сторонами укладено арбітражну угоду у вигляді арбітражного застереження в п. 29. Договору.

Позивач у позовній заяві вказує, що російськомовна версія договору, яка є пріоритетною при наявності спору, містить назву арбітражу який: 1) не існує; 2) не містить інформації про знаходження арбітражу; 3) не містить інформації про регламент, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд.

Таким чином, на думку позивача, у договорі наявна частина правочину (арбітражне застереження) яке слід визнати недійсним, оскільки, воно не може бути виконано (реалізовано).

Проаналізувавши п. 29 Договору суд зазначає, що в наведеному пункті міститься інформація про назву арбітражу Німецька Морська Асоціація Арбітражу (англійською - German Maritime Arbitration Association - GMAA). З наведеного вбачається, що інформація, котра міститься у зазначених позивачем російськомовному варіанті тексті договору та англомовному варіанті є однаковою за своїм змістом, і не містить різних за змістом понять, визначень, тощо. А тому, доводи позивача, в цій частині є необґрунтованими.

У п. 29. Договору, назва арбітражної установи у англомовній версії зазначена як «GMAA». Відповідно до веб-сайту Німецької Морської Асоціації Арбітражу, англомовна назва установи вказана як «German Maritime Arbitration Association».

У даному випадку відсутні змістовні відмінності у англомовній назві арбітражної установи, вказаній у Договорі, від англомовної назви арбітражної установи, вказаної на її бланку. Такі відмінності у перекладі не свідчать про те, що арбітражна угода є такою, що не може бути виконана.

Крім того, у рішенні Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21.08.2015 року дозвіл на примусове виконання якого на території України надано згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2016 року, встановлено, що спір між позивачем (Ділекс Чартерінг АпС) та відповідачем (ПАТ «ДАТ «Чорноморнафогаз»), переданий на розгляд Арбітражного Трибуналу, охоплюється Арбітражною угодою Договору фрахтування (чартеру) від 16.04.2013 року. Договір фрахтування (чартер) від 16.04.2013 року та Арбітражна угода, що міститься в ньому є обов`язковими для обох сторін. Зазначений договір та угода є дійсними відповідно до законодавства Німеччини, що підлягає застосуванню. Арбітражний Трибунал наділений юрисдикцією для вирішення спору. Сторони не заперечують, що посилання на НМАА передбачає посилання на Арбітражний регламент Німецької Морської Асоціації Арбітражу. Трибунал не має сумніву, що таке посилання вважається угодою сторін про вирішення будь-якого спору, що виникає в результаті застосування чартеру відповідно до Арбітражного регламенту Німецької Морської Асоціації Арбітражу. Жодна зі сторін не надавала іншого значення цим словам.

Позивач не надає належних та допустимих доказів недійсності, втрати чинності чи неможливості виконання умов Договору, в частині дотримання умов, передбачених п. 29. Також, позивачем не обґрунтовано, яке саме неоднозначне тлумачення арбітражної угоди стає можливим внаслідок неточності у назві арбітражної установи, та які є підстави вважати, що в арбітражній угоді йдеться про передання спору до якогось іншого арбітражу, ніж до - Німецька Морська Асоціація Арбітражу (англійською - German Maritime Arbitration Association - GMAA).

Із матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із неналежним виконанням ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» умов Договору фрахтування (чартеру) від 16.04.2013 року, компанія Ділекс Чартерінг АпС, на підставі п. 29. Договору звернулась з позовом до Німецької Морської Асоціації Арбітражу.

Під час розгляду справи Арбітражним Трибуналом Німецької Морської Асоціації Арбітражу, ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» брало участь у судових засідання, подавало письмові пояснення, клопотання, заперечення щодо позову.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», сторона, яка знає про те, що яке-небудь положення цього Закону, від якого сторони можуть відступати, або яка-небудь вимога, згідно з арбітражною угодою, не були дотримані, і проте продовжує брати участь у арбітражному провадженні, не заявивши заперечень проти такого недотримування без невиправданої затримки, а якщо для цього передбачено будь-який строк, то протягом цього строку вважається такою, що відмовилась від свого права на заперечення.

21.08.2015 року Арбітражним Трибуналом Німецької Морської Асоціації Арбітражу прийнято рішення у справі «КОНДОК V», яким позов Ділекс Чартерінг АпС задоволено та присуджено стягнути з ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на користь Ділекс Чартерінг АпС (склад 48, Сундкаж 11, 2100 Копенгаген, Данія) основну суму заборгованості в розмірі 9361616,90 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 1583687,50 доларів США; процентів за період до 31 грудня 2013 року включно на загальну суму 1402629,74 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 56433,84 доларів США; процентів за період з 1 січня 2014 року по 30 червня 2014 року - 1438553,81 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року сттановить 57879,22 доларів США; процентів за період з 1 липня 2014 року по 11 травня 2016 року 5282635,13 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 212543,18 доларів США; подальших процентів за ставкою 800 базисних пунктів вище встановленої законом процентної ставки, що передбачена р. 247 Цивільного кодексу Німеччини за період з 12 травня 2016 року до дня сплати; компенсацію за юридичні послуги в розмірі 174052,73 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 6314,60 євро); витрати на арбітражний розгляд - 710359,00 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 25771,69 євро.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2016 р. у справі №761/37045/15-ц, залишеною без змін Апеляційним судом міста Києва ухвалою від 12.09.2017 року, а також постановою Верховного Суду від 19.09.2018 року, визнано і надано дозвіл на виконання рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21.08.2015 року. При винесені зазначеної ухвали, судом встановлено, що боржника було належно сповіщено про призначення арбітра та про арбітражний розгляд, рішення не суперечить арбітражному застереженню в договорі, склад міжнародного комерційного арбітражу відповідав угоді між сторонами, рішення не було скасовано та його виконання не зупинено судом.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадовим І.С. 23.01.2019 року винесено постанову №ВП58163662 про відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2016 р. у справі №761/37045/15-ц.

Отже, неточність вказаної в арбітражному застережені назви арбітражної установи, не мала наслідком відмову арбітражного суду визнавати свою компетенцію з розгляду спору.

Враховуючи норми Конвенції «Про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень» (Нью-Йорк, 1958), наявні підстави для застосування норми ч.2 ст.3 ГПК України, якою встановлено, що у випадку, «якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені законами України, застосовуються правила міжнародного договору».

Судом встановлено, що відсутні достатні правові підстави для визнання судом Арбітражної угоди такою, що не може бути виконана, з огляду на наступне.

Конвенцією «Про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень» передбачено, що кожна Договірна Держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).

Пунктом 113 Керівництва Секретаріату ЮНСІТРАЛ по Нью-Йоркській Конвенції 1958 року зазначається, що відносно арбітражної угоди судами визнається, що вона не може бути виконана, якщо арбітражна угода мала «патологічний характер», зокрема, у таких випадках: якщо положення арбітражної угоди були складені нечітко і не містили достатньо вказівок, які б дозволили перейти до арбітражного розгляду; якщо в арбітражній угоді призначалася арбітражна установа, яка не існує. Але суди також можуть застосовувати підхід, спрямований на сприяння арбітражному розгляду, тобто тлумачити нечіткі чи непослідовні формулювання арбітражних угод таким чином, щоб підтримати ці угоди. При цьому, переважне право повинно віддаватися наміру сторін врегулювати спір в арбітражному порядку;

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України, будь-які неточності у тексті арбітражної угоди та сумніви щодо її виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її виконуваності.

Верховним Судом, у Постанові Великої палати від 28.08.2018 року у справі №906/493/16, викладено висновок щодо того, що господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди; суд може визнати угоду такою, що не може бути виконаною, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умовами відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд; у разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

Нормами ст. 22 ГПК України не встановлено обмежень щодо передачі даної категорії справ на розгляд міжнародного комерційного арбітражу.

Отже, при наявності факту зазначення у п. 29 Договору назви Арбітражної установи, у суду відсутні достатні правові підстави для визнання Арбітражної угоди (п. 29 Договору) такою, що не може бути виконаною, так як визначення сторонами Договору місця проведення арбітражу підтверджує їх намір щодо обрання певної Арбітражної установи (та Регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд), незважаючи на помилковість зазначення найменування такої установи.

Стосовно посилань позивача на те, що відповідач не мав повноважень на підписання арбітражної угоди та/або арбітражного застереження, зокрема, на зазначення органу з розгляду спорів, процедури вирішення спорів та права, що застосовується до Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, оскільки, укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 та арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження у цьому ж договорі не було погоджено НАК «Нафтогаз України», як єдиним акціонером ДАТ «Чорноморнафтогаз», а також, не було погодження рішенням повноваженого органу управління ДАТ «Чорноморнафтогаз» суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Органи юридичної особи діють у межах повноважень, наданих їм установчими документами та законом. Орган юридичної особи як її частина представляє інтереси останньої у відносинах з іншими суб`єктами права без спеціальних на те повноважень (без довіреності). Між юридичною особою та її органом правові відносини не виникають, а тому дії її органу визнаються діями самої юридичної особи.

У відносинах з третіми особами слід виходити з презумпції наявності достатнього обсягу повноважень на здійснення дієздатності юридичної особи як у одноособового органу юридичної особи, так і керівника її колегіального органу.

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» стосовно того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 Цивільного кодексу України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень.

В позовній заяві позивач посилається на пп.13 п. 9.5.5. підрозділу 9.5. розділу 9 Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», затвердженого рішенням Загальних зборів акціонерів Товариства 21 січня - 04 квітня 2011 року, оформленого протоколом №1, згідно якого до компетенції Правління належить прийняття рішення щодо вчинення Товариством правочинів на суму від 5 (п`яти) мільйонів гривень до 10 (десяти) мільйонів гривень (крім угод щодо продажу природного газу, нафти, газового конденсату, в тому числі суміші нафти та газового конденсату та договорів на виконання геологорозвідувальних робіт за рахунок державних коштів. Оскільки, відповідно до ст. 16 Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, загальна вартість предмету правочину складає 10910445,00 грн., а тому, на думку позивача, укладення Договору від 16.04.2013 р. №15/13 можливо виключно на підставі рішення Правління ДАТ «Чорноморнафтогаз».

Посилаючись на ст.ст. 49, 58, 59 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), позивач зазначає, що НАК «Нафтогаз України» як єдиний акціонер ДАТ «Чорноморнафтогаз» не надавав погодження на укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13.

Пунктом 1.1. Договору-доручення морського агентування №648 від 20.06.2012 року передбачено, що агент (ФОП Шаталов Е.В.) від імені судновласника/замовника (ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» та за його рахунок надає судновласнику/замовнику послуги, пов`язані з укладенням договорів або сприяє в укладенні таких договорів (надає фактичні послуги зазначені в Додатку №1) (який до матеріалів справи не додано), а замовник зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити такі послуги, в порядку, строки та на умовах, визначених даним Договором.

Як вбачається з преамбули Договору-доручення морського агентування №648 від 20.06.2012 року при підписанні вказаного Договору уповноважена особа ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» діяв на підставі довіреності від 03.01.2012 року №11/9 (яка до матеріалів справи не додана).

Згідно п. 4.1. Договору-доручення морського агентування №648 від 20.06.2012 року орієнтовна вартість послуг, вказаних в «Предмет Договору» складає 68033333,33 грн., крім того, ПДВ складає 13606666,67 грн. Разом з ПДВ орієнтовна загальна вартість послуг складає 81640000,00 грн. на весь строк дії Договору у відповідності до Протоколу погодження ціни (Додаток №7) (який до матеріалів справи не додано).

Судом встановлено, що Договір перевезення від 16.04.2013 року №15/13, загальна вартість предмету якого складає 10910445,00 грн., укладено ФОП Шаталовим на виконання умов Договору-доручення морського агентування №648 від 20.06.2012 року, яким передбачено, що орієнтовна вартість послуг, вказаних в Договорі складає 81640000,00 грн.

Отже, посилання позивача на те, що арбітражна угода у вигляді арбітражного застереження підписана за відсутності волі ДАТ «Чорноморнафтогаз» не підтверджуються жодними доказами, оскільки, як встановлено судом, спірний Договір перевезення укладався відповідачем 1 саме в рамках Договору-доручення №642 від 20.06.2012 року від імені, за дорученням і за рахунок ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз».

Суд звертає увагу, що позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що ДАТ «Чорноморнафтогаз» не було погоджено спірний Договір про перевезення від 16.04.2013 року №15/13.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Очевидно, що дії позивача, який 20.06.2012 уклав Договір-доручення морського агентування №648 та в подальшому, на виконання зазначеного договору, від імені за дорученням і за рахунок позивача відповідачем 1 - ФОП Шаталовим Е.В. 16.04.2013 року укладено Договір перевезення №15/13, а згодом пред`являє позов про визнання вказаного правочину недійсними, суперечить його попередній поведінці (укладенню договору, отриманню послуг інше) і є недобросовісним.

Враховуючи те, що позивачем не доведено неможливості виконання умов Договору, в частині арбітражного застереження, матеріалами справи спростовується твердження позивача про те, що арбітражне застереження не спрямовано на реальне настання правових наслідків, а також, не обґрунтовано, належним чином не доведено та не надано жодного доказу на підтвердження недійсності Договору перевезення від 16.04.2013 року №15/13, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» до Фізичної особи-підприємця Шаталова Е.В. та ДІЛЕКС ЧАРТЕРІНГ АПС (DEALEX CHARTERING ApS) про визнання угоди такою, що не може бути виконана та визнання правочину недійсним

Стосовно заяви відповідача 2 про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю, що в свою чергу виключає підстави необхідності дослідження питання для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, суд залишає без розгляду заяву відповідача про застосування строків позовної давності. Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 ст. 79 ГПК України визначено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для розгляду справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, суд зазначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» до Фізичної особи-підприємця Шаталова Едуарда Володимировича та ДІЛЕКС ЧАРТЕРІНГ АПС (DEALEX CHARTERING ApS) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання угоди такою, що не може бути виконана та визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 розділу ХІ Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 13.03.2020 року.

Суддя Д.Г. Заєць