РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.03.2020Справа № 910/322/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Центр забезпечення виробництва"

про стягнення 81 795, 80 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Центр забезпечення виробництва" стягнення 81 795, 80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані обставинами неналежного виконання відповідачем свого обов`язку зі своєчасної оплати поставленого товару за договором №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018, в наслідок чого позивачем нараховано пеню у розмірі 51 753, 15 грн, інфляційні нарахування - 21 417, 12 грн та 3% річних - 8 625,53 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2020р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" залишено без руху.

20.01.2019р. на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 13.01.2020р.

Ухвалою від 23.01.2020р. відкрито провадження; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач у відзиві обставини порушення строків оплати товару не заперечував та вказав на скрутне фінансове становище Акціонерного товариства "Українська залізниця", внаслідок чого виникло прострочення. Одночасно, вказаним учасником заявлено про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ст.233 Господарського кодексу України та ст.551 Цивільного кодексу України.

У відповіді на відзив позивач проти зменшення розміру неустойки заперечував, посилаючись на те, що відсутність грошових коштів не звільняє суб`єкта господарювання від відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

З огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

25.05.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" (постачальник) та Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Центр забезпечення виробництва" (замовник) було укладено договір поставки №ЦЗВ-03-01518-01, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти і оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені в цьому договорі.

Найменування продукції: частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу: обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини для пасажирських вагонів). Виробник продукції: Товариство з обмеженою відповідальністю «НВФ «РОТОРМАШ» (п.п.1.2, 1.3 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р.).

Зі змісту п.4.1 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. вбачається, що ціна визначається в національній валюті України, а постачання здійснюється за цінами, передбаченими у специфікації до даного договору.

Згідно п.4.3 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. (в редакції додаткової угоди №1 від 17.07.2018р.) загальна сума договору складає 1 784 760 грн., крім того, податок на додану вартість 20% - 356 952 грн, що разом становить 2 141 712 грн.

Відповідно до п.5.1 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. постачальник здійснює поставку продукції автомобільним транспортом або залізничним транспортом на умовах СРТ (перевезення сплачено до …) пункт призначення - згідно рознарядки замовника відповідно до вимог «Інкотермс» в редакції 2010р.

За умовами п.5.2 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. кожна партія продукції постачається протягом 30 календарних днів з дати письмової заявки замовника, якщо інше не вказано в рознарядці.

Датою поставки вважається дата приймання цієї продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем, реквізити якого зазначені в рознарядці замовника, що підтверджується належним чином оформленим актом приймання-передачі, який підписується представниками вантажоодержувача, постачальника та затверджується керівництвом служби/філії залізниці вантажоодержувача, оригінал якого надається замовнику (п.5.3 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р.).

Пунктом 6.1 укладеного між сторонами правочину передбачено, що оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 10-ти банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, у відповідності до вимог чинного законодавства України та у відповідності з рахунком-фактурою на поставлену партію продукції, обумовлену згідно п.5.2 договору.

Одночасно, у п.6.5 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. вказано, що у разі прострочення постачальником термінів постачання продукції, термін оплати за дану продукцію збільшується за кожний календарний день прострочення постачання продукції на один банківський день відповідно. Термін прострочення є різниця календарних днів між датою планового прибуття на умовах згідно п.5.2 договору та датою фактичної поставки продукції.

Відповідно до п.10.6 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. у разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення. При розрахунку пені постачальник враховує умови п.6.5 даного договору, якщо випадки несвоєчасного постачання продукції мали місце.

Термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання сторонами до 31.12.2018р. Проте, в частині оплати - до повного виконання сторонами зобов`язань та в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника, - до повного виконання.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018р. по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018р. по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. як підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

Як свідчать представлені суду документи, в межах договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. сторонами було підписано специфікацію, якою визначено, що продукцією є редуктор від середньої частини осі РСЧ-32 у кількості 4 одиниць на загальну суму 2 141 712 грн.

Замовником було надано постачальнику рознарядку №20/3799 від 18.10.2018р. щодо готовності до прийняття товару за наступними реквізитами: 12 Каховка, 74988, вул.Промислова, 18, м.Таврійськ, Херсонська область.

На виконання умов договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" було поставлено замовнику товар у відповідності до умов рознарядки на загальну суму 2 141 712 грн., що підтверджується видатковою накладною №68 від 01.11.2018р. та актом №4 від 01.11.2018р. приймання-передачі, що затверджений філією «Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Одночасно, з представленої суду квитанції №1 від 22.11.2018р. Державної податкової служби України вбачається, що позивачем за наслідками поставки товару відповідачу було зареєстровано податкову декларацію №2 від 01.11.2018р.

Згідно змісту банківської виписки з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" 25.01.2019р. відповідачем було сплачено грошові кошти в сумі 2 141 712 грн. в рахунок оплати товару за договором №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р.

З огляду на порушення замовником строків оплати товару, що обумовлені договором №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р., позивачем було нараховано за період з 07.12.2018р. по 24.01.2019р. пеню в розмірі 51 753,15 грн., 3% річних на суму 8625,53 грн. та інфляційні втрати в сумі 21417,12 грн.

17.10.2019р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" було скеровано на адресу відповідача претензію №102 від 15.10.2019р. про сплату штрафних санкцій, індексу інфляції та 3% річних.

Проте, вимоги претензії відповідачем виконано так і не було неустойку та нарахування, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, позивачу не сплачено, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Судом вище вказувалось, що відповідач у відзиві обставини порушення строків оплати товару не заперечував та вказав на скрутне фінансове становище Акціонерного товариства "Українська залізниця", що і стало підставою для порушення строків розрахунків з позивачем. Одночасно, вказаним учасником заявлено про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ст.233 Господарського кодексу України та ст.551 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, господарський суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню. При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказувалось вище, відповідно до п.10.6 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. у разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення. При розрахунку пені постачальник враховує умови п.6.5 даного договору, якщо випадки несвоєчасного постачання продукції мали місце.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат за порушення покупцем зобов`язання з оплати поставленого товару, повинно бути доведено обставини виникнення між сторонами господарських правовідносин з поставки товару, наявність у відповідача обов`язку оплатити товар, строк виконання якого настав, та який фактично було порушено.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Судом вище наводилось, що пунктом 6.1 укладеного між сторонами правочину передбачено, що оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 10-ти банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, у відповідності до вимог чинного законодавства України та у відповідності з рахунком-фактурою на поставлену партію продукції, обумовлену згідно п.5.2 договору.

Одночасно, у п.6.5 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. вказано, що у разі прострочення постачальником термінів постачання продукції, термін оплати за дану продукцію збільшується за кожний календарний день прострочення постачання продукції на один банківський день відповідно. Термін прострочення є різниця календарних днів між датою планового прибуття на умовах згідно п.5.2 договору та датою фактичної поставки продукції.

Судом було встановлено, що замовником надано постачальнику рознарядку №20/3799 від 18.10.2018р. щодо готовності до прийняття товару за наступними реквізитами: 12 Каховка, 74988, вул.Промислова, 18, м.Таврійськ, Херсонська область.

На виконання умов договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" було поставлено замовнику товар у відповідності до умов рознарядку на загальну суму 2 141 712 грн., що підтверджується видатковою накладною №68 від 01.11.2018р. та актом №4 від 01.11.2018р. приймання-передачі, що затверджений філією «Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Одночасно, з представленої суду квитанції №1 від 22.11.2018р. Державної податкової служби України вбачається, що позивачем за наслідками поставки товару відповідачу було зареєстровано податкову декларацію №2 від 01.11.2018р.

За таких обставин, виходячи з приписів чинного законодавства та умов укладеного між сторонами правочину, з огляду на наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що строк оплати поставленого згідно видаткової накладної №68 від 01.11.2018р. та акту №4 від 01.11.2018р. товару на суму 2 141 712 грн. настав, а кінцевою датою виконання такого обов`язку було 06.12.2018р.

При цьому, судом враховано, що виходячи з дати рознарядки, постачальником не було допущено порушення строків поставки, а отже підстави для продовження строків оплати у відповідності до п.6.5 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. відсутні.

Таким чином, з огляду на порушення (неналежне виконання) покупцем свого обов`язку з оплати товару у строки, визначені умовами договору, у постачальника виникло право на нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, пені та 3% річних, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині обгрунтованими.

Одночасно, за висновками суду, розрахунок інфляційних втрат, що наведений позивачем є невірним, позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць. Тобто, оскільки періодом прострочення у розглядуваному спорі є період з 07.12.2018р. по 24.01.2019р., а саме відсутнє прострочення повний місяць, то і підстави нарахування інфляційних втрат також відсутні.

Аналогічні висновки наведено Верховним Судом у постановах від 24.04.2019р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019р. у справі № 924/312/18, від 10.07.2019р. по справі №910/21564/16, від 26.11.2019р. по справі №914/1318/18.

Одночасно, як вказувалось вище, відповідачем було заявлено про зменшення розміру штрафних санкцій.

Розглянувши вказану заяву, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для її задоволення з урахуванням наступного.

Частиною 1 ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказану позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 06.03.2019р. по справі 916/4692/15.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. по справі №905/1005/18.

У вирішенні питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Наразі, обґрунтовуючи наявність підстав для зменшення неустойки відповідач посилається на скрутне фінансове становище та недостатність доходної частини, значне зменшення надходжень коштів від Акціонерного товариства «Українська залізниця», яке фінансує діяльність філії.

Оцінюючи вказані доводи відповідача судом враховано, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, наразі відповідачем доказово не обгрунтовано суду дійсного скрутного фінансового становища філії як і не доведено наявності інших обставин, які б давали достатньо підстав для зменшення розміру неустойки.

В контексті збалансованості інтересів обох учасників господарських правовідносин судом прийнято до уваги надані позивачем до матеріалів справи листи №36 від 02.01.2019р., №259 від 30.09.2019р. Товариства з обмеженою відповідальністю «НВФ «РОТОРМАШ» (яке згідно п.1.3 договору №ЦЗВ-03-01518-01 від 25.05.2018р. є виробником продукції) щодо необхідності сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" штрафу за порушення строків оплати чотирьох редукторів від середньої частини осі РСЧ.

До того ж, виходячи зі змісту спірних правовідносин та фактичного терміну прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав вважати заявлений розмір пені надмірно великим чи таким, що є не співрозмірним з наслідками порушення.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, заява Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії "Центр забезпечення виробництва" про зменшення розміру неустойки підлягає залишенню без задоволення як така, що позбавлена належного обґрунтування.

Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що на підставі ст.233, Господарського кодексу України та ст.551 Цивільного кодексу України може бути зменшено лише розмір штрафних санкцій, у даному випадку пені, проте, ніяким чином не нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, які за своєю правовою природою є спеціальними заходами відповідальності, а не неустойкою у розумінні ст.230 Господарського кодексу України.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати на оплату судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м.Київ, Печерський район, вул.Тверська, буд.5, ) в особі регіональної філії "Центр забезпечення виробництва" (03049, м.Київ, Солом`янський район, проспект Повітрофлотський, буд.11/15, код 40081347) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансенергомаш" (04119, м.Київ, Шевченківський район, вул.Зоологічна, буд.4А, ) пеню в сумі 51 753,15 грн., 3% річних в сумі 8625,53 грн. та судовий збір в розмірі 1418,01 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Спичак О.М.