ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2020 р. Справа № 910/14298/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Попікової О.В.

суддів: Корсака В.А.

Ходаківської І.П.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 (суддя Алєєва І.В.)

у справі №910/14298/19

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Технова»

про стягнення 552448,09 грн.

за участю:

секретаря судового засідання Руденко Н.С.

у судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача Незнамова Т.О. адвокат, посвідчення №1276 від 26.07.2019;

- відповідача Алексеєнко Т.О. представник, довір. №95 від 28.12.2019;

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі позивач/АК «НАК «Нафтогаз України»/скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Технова» (надалі відповідач/ТОВ Фірма «Технова») про стягнення з відповідача 516112,02 грн. пені та 36336,07 грн. 3% річних.

Обґрунтовуючи підстави позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 2142/16-ТЕ-39 постачання природнього газу від 21.12.2015 (з наступними змінами та доповненнями), в частині своєчасної оплати за поставлений газ.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Господарський суд міста Києва, відмовляючи у позові, виходив з того, що відповідач був позбавлений можливості самостійно впливати на строк оплати вартості природного газу, визначений у пункті 6.1 договору N2142/16-ТЕ-39 від 21.12.2015, оскільки розрахунки за спожитий природний газ проводилися у порядку та на умовах, визначених постановами Кабінету Міністрів України N758 від 01.10.2015, N792 від 30.09.2015, а остаточні розрахунки з позивачем за поставлений природний газ проведено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України N20 від 11.01.2005, тому відсутні будь-які правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача пені та передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) інфляційних втрат та 3 % річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Позивач, не погоджуючись із вказаним рішенням суду, подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування підстав апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 11, 74, 76, 77, 86, 236 та 238 ГПК України, статті 204 ГК України, статті 527 ЦК України, а також стверджує, що місцевий господарський суд прийняв рішення, без дослідження усіх істотних обставин справи, а висновок суду про те, що з укладенням спільних протокольних рішень змінилися строки та порядок розрахунків, не відповідає умовам п. 6.1. договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Попікова О.В., судді: Корсак В.А., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14298/19; розгляд справи №910/14298/19 призначено на 24.02.2020.

У судовому засіданні 24.02.2020 було оголошено перерву до 16.03.2020, про що представники сторін були повідомлені під розписку, що міститься у матеріалах справи.

Позиції учасників справи.

У судових засіданнях представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги; наголошував, що оплата грошових коштів за поставлений газ частково здійснювалася відповідачем з власних коштів, а тому є всі підстави для задоволення заявленого позову.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване судове рішення залишити в силі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

21.12.2015 між позивачем (постачальник за договором) та відповідачем (споживач за договором) було укладено договір №2142/16-ТЕ-39 постачання природного газу (надалі - договір постачання), відповідно до умов якого, постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору (п. 1.1.).

Пунктом 1.2. договору сторони узгодили, що газ, що поставляється за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно з п. 2.1 договору постачання, постачальник передає споживачу з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газ обсягом до 33 300, 0 тис. куб.м.

Додатковою угодою №5 сторони додали до п. 2.1. договору постачання наступне положення: «Постачальник передає споживачу з 01 травня 2016 року по 30 вересня 2016 року (включно) газ обсягом до 16 050 тис. куб.м….».

Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу (п. 3.4.).

Сторонами підписані наступні акти приймання-передачі природного газу: від 31.01.2016 на суму 20505755,13 грн., від 29.02.2016 на суму 9101945,55 грн., від 31.03.2016 на суму 9500683,34 грн., від 30.04.2016 на суму 6879573,52 грн., від 31.05.2016 на суму 13794650,06 грн., від 30.04.2016 на суму 7258679,14 грн., від 31.07.2016 на суму 7151036,44 грн., від 31.08.2016 на суму 8464940,28 грн., від 30.09.2016 на суму 7617604,73 грн. Всього позивачем передано відповідачу газу на суму 90274868,19 грн.

Сторонами підписано ряд додаткових угод, відповідно до яких ціна за поставлений природній газ змінювалась.

Відповідно до п. 6.1. оплата за газ здійснюється споживачем або структурним підрозділом споживача Комунальним енергогенеруючим підрозділом Чернігівська теплоелектроцентраль, , з рахунку зі спеціальним режимом використання структурного підрозділу НОМЕР_1 в Чернігівському обласному управління AT Ощадбанк, МФО 353553, Свідоцтво 100325840, ІПН 15 виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (абзац 2 п. 6.1. договору в редакції додаткової угоди №3 від 31.03.2016 до договору).

Додатковою угодою №6 до договору від 15.08.2016 пункт 6.2. розділу 6 договору викладено в наступній редакції:« 6.2. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.».

Згідно з абз. 2 п. 8.2. додаткової угоди №6 від 15.08.2016 донарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

З квітня 2016 року по жовтень 2016 року сторони за договором постачання, а також Головне управління Державної казначейської служби в Україні в Чернігівській області, Департамент фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації та ПАТ «Облтеплокомуненерго», з метою погашення взаємної заборгованості, підписали ряд спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України.

У розділі 2 усіх спільних протокольних рішеньзазначено, що сторона 3 за спільним протокольним рішенням (відповідач) перераховує стороні останній (позивачу) грошові кошти за поставлений природний газ, згідно з договором №2142/16-ТЕ-39 від 21.12.2015 із записом у «призначення платежу» «Постанова Уряду від 11.01.2005 №20, за природний газ 2016 року, договір від 21.12.2015 №2142/16-ТЕ-39…».

Відповідно до розділу 3 спільних протокольних рішень сторони зобов`язуються:

- забезпечити подання до органів Державної казначейської служби України належним чином оформлених спільних протокольних рішень та платіжних доручень згідно з Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію, затвердженим наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688;

- перерахувати кошти наступній стороні, а остання сторона - до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок;

- оперативно обмінюватись наявною інформацією, виходячи з принципів задоволення взаємних інтересів, у процесі реалізації цього спільного протокольного рішення;

- забезпечити проведення розрахунків відповідно до цього спільного протокольного рішення та з урахуванням укладених договорів на рахунково-касове обслуговування, якими може передбачатися, що у разі несвоєчасного надання учасниками розрахунків платіжних документів органи Державної казначейської служби України своїм платіжним дорученням можуть самостійно перераховувати кошти за схемою, передбаченою спільним протокольним рішенням.

Відповідно до п. 4 спільних протокольних рішень сторони, які підписали це спільне протокольне рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог Постанови Уряду від 11.01.2005 №20 та Порядку проведення розрахунків за невиконання своїх зобов`язань за цим спільним протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України.

Пунктом 5.2 спільних протокольних рішень узгоджено, що спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим спільним протокольним рішенням.

Вартість поставленого позивачем відповідачу за договором №2142/16-ТЕ-39 від 21.12.2015 газу у сумі 90274868,19 грн. сплачена останнім в повному обсязі, що підтверджується наданими позивачем банківськими виписками по його рахунку та випискою позивача по операціям відповідача за договором №2142/16-те-39 від 21.12.2015 та не заперечується позивачем ні у позові, ні в апеляційній скарзі.

Як вказувалося вище, спір, що виник між сторонами, стосується стягнення з відповідача пені та 3% річних, нарахованих на вартість газу, яка (вартість), як стверджує позивач, була сплачена відповідачем несвоєчасно.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтею 526 ЦК України, яка кореспондуються із статтею 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями статті 611 ЦК України та статті 230 ГК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною другою статті 625 вказаного Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три проценти річних від простроченої суми.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що для застосування санкцій, визначених умовами договору, а також наслідків за порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків.

Згідно з положеннями частин першої-третьої статті 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується АТ «НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз".

Таке регулювання визначено у Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 (чинним на момент виникнення правовідносин між сторонами у справі, втратив чинність 01.01.2018 у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови №951 від 08.11.2017).

Змістом цього Порядку визначено механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз", а також за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого) з податку на додану вартість, що сплачується виробниками електроенергії і вугледобувними підприємствами.

Відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок газопостачальної організації.

Таким чином держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (ПЕК), визначений Порядком фінансування видатків, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується житловими субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.

Положення щодо неможливості відповідача впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ закріплені у Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 (чинному на момент виникнення спірних відносин та прийняття оспорюваного у даній справі судового рішення), згідно з пунктом 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №914/2202/18, від 11.11.2019 у справі №903/911/18, від 04.12.2019 у справі №910/1827/19).

Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства.

Отже, підписавши спільні протокольні рішення, про які вказувалося вище, сторони погодили, що відшкодування частини боргу відповідача, здійснюватиметься відповідно до встановленого зазначеними рішеннями порядку. Тобто, сторони (зокрема, позивач та відповідач), підписавши спільні протокольні рішення, погодилися із тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків (аналогічний правовий висновок був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах №903/911/18 від 19.11.2019, №922/2264/18 від 08.10.2019, №906/985/18 від 30.01.2020, №914/836/19 від 26.02.2020; крім того, аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18).

Спір, що виник між сторонами, стосується стягнення пені, 3% річних та інфляційних, які нараховані у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання з оплати поставленого позивачем природного газу відповідно до укладеного між ними договору купівлі-продажу природного газу №2142/16-ТЕ-39-Н від 21.12.2015.

Підставою застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, і яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів (зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №904/1858/16, від 12.06.2018 у справі №922/1010/16, від 28.11.2018 у справі №927/370/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 18.06.2019 у справі №914/891/16).

Таким чином, для правильного вирішення порушеного у даному позові питання, ключовим є встановлення розміру боргу за поставлений природний газ, сплаченого з порушенням встановленого договором строку, з урахуванням умов укладеного договору, спільних протокольних рішень, а також зазначених постанов Уряду та НКРЕКП, та, з`ясування тривалості періодів, протягом яких непогашена сума заборгованості виникла, зменшувалась внаслідок часткового погашення та повністю сплачена саме власними коштами.

Відповідно до положень статей 13, 74 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при зверненні з позовом про стягнення неустойки та передбачених статтею 625 ЦК України нарахувань за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач має довести, а суд перевірити - розмір та період існування заборгованості з урахуванням всіх особливостей правовідносин, що існують між сторонами. При цьому, враховуючи обставини, встановлені у даній справі, доведенню підлягає розмір заборгованості в розрізі кожної поставки газу, з урахуванням часткового погашення боргу державою, часткового погашення боргу за Алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, зі встановленням суми часткового погашення та відповідно, встановленням суми заборгованості, яка мала бути сплачена відповідачем за рахунок власних коштів. Між тим, із наданого позивачем розрахунку заявлених нарахувань неможливо встановити, який саме розмір заборгованості відповідач несвоєчасно сплатив за рахунок власних коштів, на який позивачем нараховано неустойку, річні та інфляційні втрати, тому правильним є висновок місцевого господарського суду про недоведеність позовних вимог та про відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідна правова позиція про відсутність підстав для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із не підтвердженням позивачем наявності суми боргу, яка була б несвоєчасно сплачена покупцем природного газу за рахунок власних коштів, викладена у постановах Верховного Суду у справах №№ 918/181/18, 918/910/15, 902/514/18, 907/864/17, і скаржником не доведено, а колегією суддів не встановлено підстав для відступу від вказаної позиції.

Доводи ПАТ НАК Нафтогаз України стосовно того, що суд першої інстанції неправильно застосував статтю 204 ЦК України, оскільки договір купівлі-продажу природного газу, а також додаткові угоди до нього, є належними підставами для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки газу, зокрема, щодо розрахунків у належні строки за отриманий природний газ, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Твердження скаржника про те, що суд першої інстанції не врахував пункт 6.1 договору, яким сторони погодили, що укладання договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ не змінює строків та умов розрахунків за цим договором та, крім того, укладання спільних протокольних рішень та договору про організацію взаєморозрахунків є такими, що суперечать умовам договору та принципу обов`язковості виконання договірних зобов`язань, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки підписавши спільні протокольні рішення сторони свідомо узгодили новий порядок проведення розрахунку, фактично змінивши умови пункту 6.1. договору (такої правової позиції дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №910/1827/19).

Доводи ПАТ НАК Нафтогаз України про те, що місцевий господарський суд не застосував вимоги статті 527 ЦК України, згідно з якою боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки підписавши спільні протокольні рішення сторони внесли зміни до договору щодо порядку виконання зобов`язання та погодили, що держава може виконати зобов`язання з оплати придбаного природного газу в розмірі наданих пільг та субсидій в силу прийнятих підзаконних нормативних актів.

Аргументи позивача, що суд першої інстанції не врахував, що у відносинах між покупцем та продавцем щодо розрахунків за отриманий природний газ держава виступає лише в якості третьої особи, що має певний обов`язок зі своєчасного перерахування субвенцій у певний строк та в межах договірних відносин, апеляційна інстанція вважає непереконливими, оскільки правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій.

При виборі і застосуванні норм права до спірних відносин, колегія суддів, відповідно до ч. 4 статті 236 ГПК України враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №914/2202/18, від 11.11.2019 у справі №903/911/18, від 04.12.2019 у справі №910/1827/19, від 08.10.2019 у справі №922/2264/18, від 30.01.2020 у справі №906/985/18, від 14.02.2018 у справі №904/1858/16, від 12.06.2018 у справі №922/1010/16, від 28.11.2018 у справі №927/370/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 18.06.2019 у справі №914/891/16, від 20.02.2020 у справі №910/13088/18, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладені обставини, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14298/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14298/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14298/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14298/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 19.03.2020.

Головуючий суддя О.В. Попікова

Судді В.А. Корсак

І.П. Ходаківська