РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.03.2020Справа № 910/15627/19
За позовом Фізичної особи - підприємця Трускавецького Романа Степановича

до Акціонерного товариства «Сбербанк»

про стягнення 140 200, 00 грн

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судового засідання Саницька Б.В.

представники учасників справи:

позивач: Трускавецький Р.С.;

від відповідача: Філоніч А.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Трускавецький Роман Степанович (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Сбербанк» (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості та господарських санкцій за невиконання грошових зобов`язань у загальному розмірі 140 200, 00 грн, з яких: 35 875, 34 грн пені, 29 424, 66 грн 3% річних та 74 900, 00 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 509, 526, 530, 612, 623, 624, 625, 638, 643 Цивільного кодексу України, ст.67, 193, 220, 222, 229, 230, 231, 252 Господарського кодексу України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору від 27.10.2017, в частині здійснення оплати за надані позивачем письмові юридичні консультації.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/15627/19, справу вирішено розглядати за правилами правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 10.12.2019.

04.12.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив про безпідставність позовних вимог та зазначив, що між позивачем та відповідачем не існувало та не існує жодних договірних відносин, а тому сторони не пов`язані будь-якими правами та обов`язками за надісланою позивачем пропозицією укласти договір від 20.10.2017.

10.12.2019 від позивача надійшла заява про невідповідність відзиву вимогам Господарського процесуального кодексу України, в якій останній зазначив про відсутність у представника відповідача Ковриженка С.О. повноважень для здійснення представництва.

Засідання призначене на 10.12.2019 не відбулося, у зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 засідання призначено на 14.01.2020.

13.01.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів та інформації.

У судове засідання 14.01.2020 з`явилися представники учасників справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.01.2020.

22.01.2020 через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю з підстав, викладених у відзиві.

У підготовче засідання 22.01.2020 з`явились позивач та представники відповідача. Позивач звернувся до суду з клопотання про відкладення розгляду справи для надання часу ознайомитися з поданим відповідачем відзивом. Суд протокольно задовольнив клопотання позивача та відклав підготовче засідання на 04.02.2020.

04.02.2020 від позивача надійшла заява про невідповідність відзиву вимогам Господарського процесуального кодексу України, в якій останній зазначив про відсутність у представників відповідача - Ковриженка С.О. та Філоніч А.М. повноважень для здійснення представництва.

У підготовче засідання 04.02.2020 з`явились позивач та представник відповідача. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2020 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.02.2020.

Засідання призначене на 18.02.2020 не відбулося, у зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 судове засідання призначено на 04.03.2020.

Позивач у судовому засіданні 04.03.2020 надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити, представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі.

У судовому засіданні 04.03.2020 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як стверджує позивач у позовній заяві ним 21.10.2017, як фізичною особою-підприємцем, на адресу відповідача - 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46, направлено пропозицію укласти договір (оферту) від 20.10.2017, направлення зазначеної пропозиції підтверджується описом вкладення поштового відправлення у цінний лист №614 та копією фіскального чеку ПАТ «Укрпошта» (а.с.15).

Відповідно до змісту вказаної вище пропозиції, позивач, як виконавець зобов`язувався надавати відповідачу (замовнику) оплатні послуги у вигляді письмових юридичних консультацій. Вартість кожної окремо наданої оплатної юридичної послуги становить 500 000, 00 грн, яка підлягає оплаті протягом 10 днів з дня направлення виконавцем письмової юридичної консультації цінним листом на адресу місцезнаходження замовника.

У зазначені пропозиції вказано, що підставою надання оплатної послуги у вигляді письмової юридичної консультації є повна і безумовна відповідь (акцепт) про прийняття цієї пропозиції замовником шляхом вчинення дії, яка засвідчує бажання замовника укласти договір.

Кожною акцептованою дією пропозиції є одна із нижченаведених:

- відмова замовника одному із будь-яких його клієнтів в обслуговуванні чи проведені фінансової їж грації (фінансових операцій) з передбачених чинним законодавством підстав, якщо такі підстави необґрунтовані належними чи допустимими доказами, отриманими в законний спосіб;

- відмова замовника одному із будь-яких його клієнтів в обслуговуванні чи проведені фінансової операції (фінансових операцій) з передбачених чинним законодавством підстав, якщо такі підстави обґрунтовані чи аргументовані припущеннями;

- витребовування у замовником у одного із будь-яких його клієнтів для здійснення ідентифікації та/або верифікації документів чи відомостей понад необхідних та достатніх для здійснення такої ідентифікації та/або верифікації документів чи відомостей;

- витребовування замовником у одного із будь-яких його клієнтів не передбачених законодавством інших документів та відомостей на встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення;

- спонукання замовником одного із будь-яких його клієнтів формувати листи з поясненнями економічної доцільності вчинення фінансових операцій чи витребовування замовником у одного із будь-яких його клієнтів таких листів в якості передбачених законодавством інших документів та відомостей на встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму фінансуванню тероризму розповсюдження зброї масового знищення;

- витребовування замовником у одного із будь-яких його клієнтів документів чи відомостей без зазначення їх обов`язкових реквізитів чи узагальнюючи за видами типами тощо;

- витребовування замовником у одного із будь-яких його клієнтів документів чи відомостей без належної фіксації (документування) факту такого витребування або без зазначення документів відомостей, які витребовуються;

- ненадання замовником одному із будь-яких його клієнтів, іншим фізичним чи юридичним особам, в тому числі виконавцю відповіді за їх зверненням з повною, точною та достовірною інформацією щодо висвітлених у зверненні питань протягом двох днів з дня отримання звернення на прохання особи, що звернулась про такі строки відповіді на її звернення;

- ігнорування замовником чи відмова в отриманні направленої на його адресу за місцезнаходженням поштової кореспонденції одного із будь-яких його клієнтів, інших фізичних чи юридичних осіб, в тому числі виконавцем, що призвело до її повернення відправнику.

Також зазначено, що пропозиція дійсна до 31.12.2018 та може бути в будь-який момент відкликана виконавцем.

23.10.2017 за вих. №23/10-17 позивачем, як президентом ГО «Правозахисне об`єднання українців в Україні», було направлено відповідачу запит про надання інформації, зокрема щодо виконавчого органу, кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), реквізитів банку в яких відкрито рахунки і номер поточного рахунку та копій відповідних документів, що містять зазначену інформації. Відповідь на дане звернення просив надати протягом двох днів з дня його отримання шляхом направлення цінним листом на адресу громадської організації - 04212, м. Київ, вул. Богатирська, 2-А, кв.101 (а.с.16 а, 116), вказаний запит, як зазначає позивач отримано відповідачем 24.10.2017.

31.10.2017 за вих. №229/06 відповідачем було надано відповідь на вищезазначений запит громадської організації, яка отримана позивачем 04.11.2017 (а.с.132-133).

Отже, на думку позивача, такі дії відповідача свідчать про прийняття пропозиції (акцепт) 27.10.2017 та таким чином відбулося укладення договору від 27.10.2017, в якому зі сторони замовника виступив відповідач, а зі сторони виконавця - позивач.

Оскільки на думку позивача між ним та відповідачем відбулося укладення договору від 27.10.2017, позивачем на адресу відповідача 04.11.2017 направлено «письмову юридичну консультацію» (а.с.134), направлення якої підтверджується копією опису вкладення в цінний лист №860 та фіскального чеку ПАТ «Укрпошта» (а.с.21 а). У якій останній посилається на відповідні положення Цивільного процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального процесуального кодексу України.

Отже, позивач зазначає, що ним належним чином були виконані взяті на себе зобов`язання щодо надання послуг обумовлених договором від 17.10.2017, однак відповідач не здійснив оплату наданих послуг, у зв`язку з чим 22.11.2017 ним на адресу відповідача направлено вимогу кредитора щодо невиконання договірних зобов`язань в порядку ч.2 ст.530 ЦК України, в якій останній просив у семиденний трок сплатити на його користь: 500 000, 00 грн основного боргу, 120 000, 00 грн пені, 328, 77 грн 3% річних та 50 000, 00 грн штрафу.

Спір у справі виник внаслідок того, що за твердженнями позивача, відповідачем порушено умови договору від 27.10.2017, який укладено між сторонами шляхом надсилання позивачем відповідної оферти та прийняття її відповідачем (акцепту), в частині оплати наданих позивачем послуг, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 35 875, 34 грн пені, 29 424, 66 грн 3% річних та 74 900, 00 грн інфляційних втрат за період 15.11.2017 по 31.10.2019.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За змістом ст.205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

При цьому, за приписами ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч.1 ст.640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

У свою чергу, відповідно до ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст.642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

У ч.1 - 3 ст.180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 1 ст.181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Тобто з наведеного полягає, що чинним законодавством України визначено істотні умови договору про надання послуг, до яких віднесено, зокрема, предмет, ціну та строки, які сторони повинні погодити в будь-якому разі.

Як вже зазначалось судом, 21.10.2017 на адресу відповідача направлено пропозицію укласти договір (оферту) від 20.10.2017.

31.10.2017 за вих. №228/06 відповідачем на вищевказаному пропозицію щодо укладення договору (оферту) від 20.10.2017 на адресу позивача, зазначену в пропозиції - 04212, м. Київ, вул. Богатирська, 2-А, кв.101, направлено лист про відмову від прийняття такої пропозиції та повідомлено, що залучення фахівців з надання послуг банку (в тому числі і юридичних) здійснюється зокрема за допомогою проведення тендерів, що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист № та фіскального чеку, яка отримана позивачем 27.11.2017 (а.с. 110-111).

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачем було повідомлено позивача про відмову від прийняття пропозиції (оферти) про укладення договору, договір від 27.10.2017 на який в обґрунтування свої позовних вимог посилається позивач є неукладеним.

При цьому суд відхиляє твердження позивача про укладення зазначеного правочину та погодження всіх його умов між сторонами шляхом надсилання позивачем запиту від імені ГО «Правозахисне об`єднання українців в Україні» від 24.10.2017, керівником якої він є, та ненадання на нього відповідачем відповіді в зазначений в ній строк, оскільки вказане не свідчить про повний та безумовний акцепт запропонованої позивачем пропозиції.

Враховуючи наведене, оскільки надані позивачем листи та запити не містять жодних доказів, які б свідчили про погодження істотних умов договору від 27.10.2017 про надання юридичних послуг щодо предмету, ціни, строків надання послуг, суд не приймає зазначені документи як належні, допустимі та вірогідні докази укладення між сторонами вказаного правочину і, як наслідок, виникнення взаємних прав та обов`язків між сторонами на підставі цього договору.

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

В порядку, передбаченому ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

З урахуванням наведеного, оскільки позивачем у визначеному Господарським процесуальним кодексом України порядку не доведено факту укладення між сторонами договору від 27.10.2017 та отримання відповідачем послуг за ним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 16.03.2020.

Суддя Я.А.Карабань