РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.03.2020Справа № 910/455/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Турчин С.О. розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

За позовом Служби автомобільних доріг у Донецькій області

до Товариство з обмеженою відповідальністю «Данко»

про стягнення 7875,88 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Служба автомобільних доріг у Донецькій області звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» про стягнення 7875,88 грн., з яких 4015,15 грн. інфляційних втрат та 3860,73 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем прийнятого Господарським судом Донецької області рішення від 04.06.2919 у справі № 905/382/19 про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за договором про закупівлю послуг за державні кошти №2-29 від 18.04.2018 у розмірі 494511,84грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 7417,68грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/455/19, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

06.02.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають. Зі змісту ст.ст. 549, 550 ЦК України неустойка - це відповідальність, а не грошове зобов`язання, а тому, за твердженням відповідача, на неї не нараховуються 3% та інфляційні втрати.

20.02.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погоджується з доводами, викладеними у відзиві та зазначає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення, наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. В обґрунтування власної правової позиції позивач посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду у справах № 916/190/18 та 686/21962/15-ц та зазначає, що наявність судового акту про стягнення неустойки не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальність за порушення строків розрахунків.

05.03.2020 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній зазначає, що у разі, коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки, то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям рішення залишається незмінною.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.04.2018 Службою автомобільних доріг у Донецькій області, як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДАНКО», як виконавцем, був укладений договір про закупівлю послуг за державні кошти №2-29, відповідно до п.1.1 якого виконавець прийняв на себе зобов`язання своїми силами і засобами, на власний ризик надати послуги «ГБН Г.1-218-182:2011 «Ремонт автомобільних доріг загального користування. Види ремонтів та переліки робіт», ДК 021:2015 (45233142-6 ремонт доріг) послуги з поточного середнього ремонту автомобільної дороги державного значення Т-05-13 Лиман Бахмут Горлівка км 1+900 км 4+500, друга ділянка км 4+500, протяжністю 2,3 км».

У зв`язку із порушенням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором про закупівлю послуг за державні кошти №2-29 в частині повного та своєчасного виконання робіт у встановлений договором №2-29 від 18.04.2018 строк до 30.11.2018, Служба автомобільних доріг у Донецькій області звернулася до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНКО» про стягнення пені за період з 01.12.2018 по 18.02.2019 у сумі 1412890,96грн та штрафу за прострочення понад тридцять днів у розмірі 7 відсотків у сумі 1236279,59грн, у загальному розмірі 2649170,55грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області 04.06.2019 у справі № 905/382/19 позовні вимоги Служби автомобільних доріг у Донецькій області задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНКО» на користь Служби автомобільних доріг у Донецькій області неустойку за договором про закупівлю послуг за державні кошти №2-29 від 18.04.2018 у розмірі 494511,84грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 7417,68грн.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 рішення Господарського суду Донецької області 04 червня 2019 року у справі №905/382/19 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 19.11.2019 у справі №905/382/19 розстрочено виконання рішення господарського суду Донецької області від 04.06.2019 у справі № 905/382/19 строком на шість місяців зі сплатою суми боргу у розмірі 494511,84грн та судового збору у сумі 7417,68грн, всього 501929,52грн, рівними частинами, відповідно до наступного графіку: до 31.11.2019 включно - 83654,92грн; до 31.12.2019 включно - 83654,92грн; до 31.01.2020 включно - 83654,92грн; до 29.02.2020 включно - 83654,92грн; до 31.03.2020 включно - 83654,92грн; до 31.04.2020 включно - 83654,92грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що за період з моменту ухвалення судового рішення та набрання ним чинності, відповідачем було лише частково сплачено суму заборгованості за судовим рішенням у справі №905/382/19, несплачена сума по справі №905/382/19 становить 410 856,92 грн. Таким чином, позивач зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань, позивачем, на підставі ст.. 625 ЦК України, було здійснено нарахування 4015,15 грн. інфляційних втрат та 3860,73 грн. 3% річних, які позивач просить стягнути в судовому порядку.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

В силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, факти встановлені рішенням суду у справі №905/382/19 щодо факту порушення відповідачем строку виконання робіт за договором у період 01.12.2018 по 28.12.2018 включно, та стягнення у зв`язку з цим пені у загальному розмірі 494511,84 грн. повторного доведення не потребують.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Предметом спору уданій справі є стягнення 4015,15 грн. інфляційних втрат та 3860,73 грн. 3% річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України за загальний період з 02.10.2019 до 10.02.2020 на суму стягненої рішенням неустойки та судового збору, у зв`язку з невиконанням судового рішення в справі № 905/382/19.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Положеннями ст. 625 ЦК встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Суд зазначає, що право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат у позивача виникає не з рішення суду у справі № 905/382/19, а внаслідок неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (висновок про застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі № 910/8318/16).

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Таким чином, застосування приписів ст. 625 ЦК України, у першу чергу, залежить від існування грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 923/829/17.

Суд зазначає, що зобов`язання за договором про закупівлю послуг за державні кошти №2-29 виконати роботи у строк не є грошовим зобов`язанням, а нарахування штрафних санкцій за несвоєчасне виконання не грошового зобов`язання (виконання робіт у строк) не набуває характеру грошового внаслідок ухвалення судового рішення про стягнення неустойки за його невиконання.

Як вбачається з матеріалів справи, до винесення рішення суду у справі № 905/382/19 у відповідача не було грошових зобов`язань перед позивачем.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з останнього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Однак, при цьому, при зверненні з даним позовом позивачем не враховано, що у разі, коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості, саме як неустойки, у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису ч.2 ст.550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Оскільки у даній справі право на стягнення неустойки виникло у кредитора до звернення до суду внаслідок порушення боржником обов`язку виконати роботи у строк, це право не становить зміст основного зобов`язання. В свою чергу, грошовим є зобов`язання, яке передбачає передачу грошей як предмета договору або їх сплату як ціни договору.

Таким чином, суд зазначає, що зобов`язання зі сплати неустойки та судового збору не є грошовим та не стало грошовим з дати набрання законної сили рішення суду у справі № 905/382/19.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму неустойки та судового збору, що стягнуті рішенням Господарського суду Донецької області 04.06.2019 у справі № 905/382/19.

Щодо посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, то суд зазначає, що висновки у даній справі не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі № 646/14523/15-ц, оскільки у вказаній постанові не зазначено, що грошові зобов`язання виникають із рішення суду, а зазначено, що зобов`язання виникають і внаслідок завдання шкоди.

Правовідносини та обставини у даній справі та у справі № 646/14523/15-ц не є аналогічними.

Так, Верховним Судом зазначено, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

В той же час, у даній справі у відповідача не виникало жодних грошових зобов`язань, а існувало зобов`язання зі своєчасного виконання робіт, а стягнення судом пені не перетворило її у грошове зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Щодо посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, то суд зазначає, що правовідносини у справі №916/190/18 також є відмінними від правовідносин у даній справі, оскільки у справі №916/190/18 предметом позовних вимог було стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу за договором, а не на суму неустойки.

У даному випадку, враховуючи, що рішенням суду у справі №905/382/19 стягнуто неустойку за прострочення виконання робіт, суд дійшов висновку, що дія статті 625 ЦК України у даному випадку не поширюється. При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами не грошових зобов`язань. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин, зобов`язань і вносить у них ясність та визначеність.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних Служби автомобільних доріг у Донецькій області

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.03.2020.

Суддя С.О. Турчин