ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/306/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вутмарк-Україна», м. Дніпро,
до Державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова», м. Харків,
про стягнення заборгованості в сумі 43 258,02 грн.,-
ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Харківської області звернувся позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вутмарк-Україна», із позовною заявою про стягнення з відповідача, Державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова», заборгованості в сумі 43 258,02 грн., в тому числі основного боргу 35 717,22 грн., пені 6 133,55 грн., 3% річних 837,00 грн. та інфляційних втрат 570,25 грн.

07 лютого 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, залишено позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вутмарк-Україна» без руху. Надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви - до 17 лютого 2020 року (включно). 17 лютого 2020 року позивачем, на виконання вимог ухвали суду, направлено через засоби поштового зв`язку пакет документів на усунення недоліків позовної заяви (вх. № 4449 від 19 лютого 2020 року).

20 лютого 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити спрощене позовне провадження у справі № 922/306/20. Розгляд справи № 922/306/20 ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Крім того, встановлено, зокрема, відповідачу, згідно статті 251 ГПК України, п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали суду для подання відзиву на позов.

Проте, відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, ухвалу суду про відкриття проведення у справі отримав 25 лютого 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулось на адресу суду 05 березня 2020 року.

Згідно статті 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

У відповідності до запиту на комерційну пропозицію № 3738774, Державне підприємство «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» оголосило тендер «Проволока на катушках» (загальна інформація по тендеру - проволоки на катушках по 15 кг., рядна намотка, 1.2 мм HORDA 307Ti (св. 08Х20Н9Г7Е) ГОСТ 2246 70, в кількісті 2100 кг.), до участі в якому запрошено було фізичні особи-підприємці та юридичні особи. Крім того, в даній тендерній документації замовник визначив наступні строки поставки та умови оплати: не пізніше 5 робочих днів після оголошення переможця тендеру з відстрочкою платежу 60 календарних днів після поставки продукції.

За умовами проведеного тендеру та запиту № 3738774 Товариство з обмеженою відповідальністю «Вутмарк-Україна» зобов`язувалось здійснити поставку проволоки на катушках по 15 кг., рядна намотка, 1.2 мм пластикова катушка 15 кг., СВ-08Х20Н9ГТ ГОСТ 2246-70; кількість 2100 кг.; базис поставки DDP (ДП «ХМБМ»), умови оплати відстрочка платежу на 60 днів; строк поставки від 1 до 5 календарних днів з моменту повідомлення про перемогу у тендері та за погодженням с постачальником.

10 січня 2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Вутмарк-Україна (постачальник, позивач у справі) та Державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» (покупець, відповідач у справі) було укладено договір поставки № 587-2-ХКБМ (далі за текстом договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця металопрокат, далі продукція, в номенклатурі, в кількості і за цінами, вказаними в тендерах або рахунках-фактурах. Покупець зобов`язується прийняти продукцію і здійснити оплату на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1, 1.2 договору).

Згідно пункту 3.1 договору, поставка продукції здійснюється постачальником на умовах і в терміни, зазначені в тендерах або рахунках-фактурах.

Загальна вартість продукції, що поставляється за цим договором, складається із сум рахунків-фактур і орієнтовно становить 500 000,00 грн., в тому числі ПДВ 20% - 83 333,33 грн. (пункт 4.1 договору).

Умови проведення платежів між сторонами закріплено в розділі 5 договору. Так, за пунктом 5.1 договору покупець здійснює оплату продукції, що поставляється за цим договором, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на умовах, зазначених в кожному окремому рахунку-фактурі або на умовах, зазначених в тендері.

У разі, якщо покупець прострочить оплату за продукцію в терміни, зазначені в цьому договорі, покупець, за кожен день прострочення платежу, зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі, визначеному виходячи з розміру облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня (пункт 8.3 договору).

Розділ 11 передбачає, що договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019 року.

18 лютого 2019 року позивач вистави відповідачу рахунок фактуру № 99 з посиланням на договір № 587-2-ХКБМ від 10 січня 2019 року, з найменуванням товару дріт зварювальний 08Х20Н9Г7Т 1,2 мм у кількості 214,75 кг. на загальну суму 35 717,22 грн. та зі строком дії до 20 січня 2019 року.

Надалі, 18 лютого 2019 року, позивачем поставлено, а відповідачем отримано обумовлений товар на загальну суму 35 717,22 грн., що підтверджується видатковою накладною № 180203 від 18 лютого 2019 року та дорученням № 93 від 12 лютого 2019 року на одержання.

Як зазначає позивач, відповідач оплату за товар не здійснив, через що просить суд стягнути з відповідача заборгованості в сумі 43 258,02 грн., в тому числі основний борг - 35 717,22 грн., пеня - 6 133,55 грн., 3% річних - 837,00 грн. інфляційні втрати - 570,25 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 Господарського кодексу України, далі по тексту - ГК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 ЦК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Згідно положень стаття 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Обов`язок щодо здійснення оплати отриманого товару, відповідно до положень договорів поставки та статей 712, 692 ЦК України, виникає у відповідача, з моменту після прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, даний факт підтверджується первинним бухгалтерським документом, яким в цих правовідносинах є видаткова накладна, відповідно до положень статті 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Так, за пунктом 3.1 договору, поставка продукції здійснюється постачальником на умовах і в терміни, зазначені в тендерах або рахунках фактурах.

Комерційна пропозиція позивача згідно запиту № 3738774, містить строк здійснення поставки, а саме: від 1 до 5 календарних днів з моменту повідомлення про перемогу у тендері та за погодженням з постачальником.

Відповідно до стаття 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України)

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов`язання є виконання зобов`язань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов`язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

Як встановлено з матеріалів справи, в рамках укладеного договору між зобов`язаними контрагентами була здійснена визначена господарська операція, а саме 18 лютого 2019 року позивачем поставлено, а відповідачем отримано обумовлений товар на загальну суму 35 717,22 грн., що підтверджується видатковою накладною № 180203 від 18 лютого 2019 року та дорученням про одержання № 93 від 12 лютого 2019 року (термін дії жолручення до 21 лютого 2019 року).

Вказана видаткова накладна підписана уповноваженими представниками та містить посилання на реквізити договору. Таким чином, вказаною видатковою накладною підтверджується виконання позивачем своїх зобов`язань за договором з поставки відповідачу товару на загальну суму 35 717,22 грн.

За приписами статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, однією із основних умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Суд звертає увагу на те, що згідно пункту пунктом 5.1 договору покупець здійснює оплату продукції, що поставляється за цим договором, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на умовах, зазначених в кожному окремому рахунку-фактурі або на умовах, зазначених в тендері.

Умовами запиту на комерційну пропозицію № 3738774 встановлена відстрочка платежу на 60 календарних днів після поставки продукції.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо Договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, сторони на власний розсуд, з урахуванням принципу свободи договору, втіленим у цивільному законодавстві, визначили певний проміжок часу (60 днів) до закінчення якого покупець має можливість здійснити повний розрахунок із продавцем за поставлений товар.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відтак, останній день на сплату вартості товару за видатковою накладною № 180203 від 18 лютого 2019 року, з урахуванням 60-денної відстрочки платежу за поставлений товар, закінчується 19 квітня 2020 року. Проте, відповідач, з моменту отримання товару, на підставі первинної документації (видаткової накладної) не здійснив визначений у пункті 5.1 договору алгоритм дій щодо розрахунків з позивачем, та є таким, що прострочив оплату поставленого товару.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на те, що відповідач прийняв товар, однак в обумовлений договором строк не оплатив його вартість, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за невиконання умов договору у сумі 35 717,22 грн. є обґрунтованими та підлягає задоволенню в повному обсязі.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині вчасної оплати поставленого товару, позивачем заявлено до стягнення пеню у сумі 6 133,55 грн., 3% річних у розмірі 837,00 грн.та інфляційні втрати 570,25 грн.

Відповідно до статті 614 Цивільного Кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

За умовами пункту 8.3 договору, у разі, якщо покупець прострочить оплату за продукцію в терміни, зазначені в цьому договорі, покупець, за кожен день прострочення платежу, зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі, визначеному виходячи з розміру облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Дії відповідача щодо несвоєчасної оплати є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності відповідно до умов пункту 8.3 договору.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені та виходячи з пункту 8.3 договору, приписів статті 231 ГК України, суд встановив, що позивачем невірно визначено дату початку та закінчення періоду прострочення виконання зобов`язань, оскільки, товар отримано відповідачем 18 лютого 2019 року, а з урахуванням 60-денного відстрочення сплати, період прострочення та відповідно нарахування штрафних санкцій слід рахувати з 20 квітня 2019 року по 20 жовтня 2019 року. На противагу цьому, позивач рахує пеню з 22 квітня 2019 року по 22 жовтня 2019 року.

З огляду на викладене за перерахунком суду, арифметично вірною сумою пені за період з 20 квітня 2019 року по 20 жовтня 2019 року є сума в розмірі 6 171,70 грн.

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Зважаючи на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення пені, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в сумі, зазначеній в прохальній частині позовної заяви, а саме в розмірі 6 133,55 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 78 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року (Віденської конвенції), до якої Україна приєдналася відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 7978-ХІ від 23 серпня 1989 року, та яка набула чинності 01 лютого 1991 року, встановлено, що «якщо сторона допустила прострочення у виплаті ціни чи іншої суми, інша сторона має право на відсотки з простроченої суми».

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 626 Цивільного кодексу України).

За змістом наведених норм закону нарахування трьох процентів річних та інфляційних нарахувань входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В Рекомендаціях Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03 квітня 1997 року № 62-97р зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць; розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція; при цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція); у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29 вересня 1997 року N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга" (пункт 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству, у тому числі статті 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних 837,00 грн. та інфляційних втрат 570,25 грн.

Здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат за допомогою програмного забезпечення «Ліга-Закон», з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, а також порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд зазначає, що арифметично вірними сумами до стягнення є 845,21 грн. 3% річних та 282,82 грн. інфляційних втрат.

Водночас, як вище зазначено судом в даному рішенні, до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Зважаючи на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних підлягають задоволенню в сумі, зазначеній в прохальній частині позовної заяви, а саме в розмірі 837,00 грн., а інфляційні втрати задовольняються в сумі 282,82 грн., тобто в розмірі, який визначений судом за допомогою програмного забезпечення «Ліга-Закон».

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, пунктом 2 частини 1 статті 129, статтями 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» (61001, місто Харків, вулиця Плеханівська, будинок 126, ідентифікаційний код юридичної особи 14310299) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вутмарк-Україна» (49006, м. Дніпро, проспект Пушкіна, будинок 40-Б, ідентифікаційний код юридичної особи 38114320) 35 717,22 грн. основного боргу, 6 133,55 грн. пені, 837,00 грн. 3% річних, 282,82 грн. інфляційних втрат, а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 088,03 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "23" березня 2020 року.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/306/20