ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. ОдесаСправа № 915/1261/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Ярош А.І.

суддів: Разюк Г.П., Діброви Г.І.,

секретар судового засідання Молодов В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10 грудня 2019,

у справі № 915/1261/19

за позовом: Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв»

про стягнення заборгованості,

за участю представників:

Від позивача - Бабич В.О., Ордер ВЕ № 1009266, дата видачі : 10.02.20; Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт";

Від відповідача - Гурова А.А., Ордер МК № 143938, дата видачі : 02.03.20; Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікморсервіс Ніколаєв";

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року до Господарського суду Миколаївської області надійшла позовна заява Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв», якій просило суд стягнути грошових коштів у сумі 12 233 234, 04 грн., з яких: 9 362 415, 87 грн. основна заборгованість за договором оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: вул. Заводська, 23/7, м. Миколаїв, яке знаходиться на балансі Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт №РОФ-501 від 10.05.2006 року; 2 112 846, 57 грн. пеня, 176 070, 56 грн. 3% річних, 581 901, 04 грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору №РОФ-501 від 10.05.2006 року оренди нерухомого майна, а саме зобов`язань щодо своєчасного внесення орендної плати, внаслідок чого позивачем заявлено до стягнення заборгованість та нараховано відповідачу пеню, 3 % річних та інфляційні втрати.

У відзиві на позовну заяву від 16 травня 2019 року ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» визнав заборгованість та просив суд надати Відповідачу - ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» відстрочку виконання грошового зобов`язання у розмірі 12 103 234,04 грн. терміном на 1рік. (т.1 а.с.135-137)

ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» зазначав, що Договір №РОФ-501 від 10.05.2006р. оренди державного нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Миколаїв, вул.. Заводська, 23/7, яке знаходиться на балансі Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» є життєво важливим і Відповідач має намір виконувати належним чином зобов`язання за вказаним Договором та погасити усі наявні суми боргу за вказаним Договором. Внаслідок вимушеного простоювання, орендар був позбавлений можливості здійснювати перевалку вантажів що й призвело фактично до зупинення господарської діяльності та виникнення і накопичення кредиторської заборгованості, у тому числі за договором оренди №РОФ-501 від 10.05.2006 року.

При цьому, відповідач зазначив, що станом на день пред`явлення відзиву до суду, ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» сплачено 130 000,00 грн. із заявленої Позивачем до стягнення суми 12 233 234,04 грн.

24 травня 2019 року до Господарського суду Миколаївської області від ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» надійшла заява про врегулювання спору за участю судді, в якій просило суд провести процедуру врегулювання спору за участю судді та постановити відповідну Ухвалу про зупинення провадження у справі № 915/1261/19. Так, Відповідач вважав за доцільне, спробувати мирним шляхом вирішити спір та застосувати передбачену законом врегулювання спору за участю судді.

У відповіді на відзив ДП «ММТП» від 27.05.2019 року просив суд задовольнити позовну заяву ДП «ММТП» до ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» від 23.04.2018 року № 06/593 у повному обсязі.

29.05.2019 року до Господарського суду Миколаївської області надійшли Пояснення ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв», в яких Відповідач просив надати ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» відстрочку виконання грошового зобов`язання у розмірі 12 001 911, 48 грн. терміном на 1 рік.

Також, Відповідач зазначав, що станом на момент подачі вищевказаного пояснення, ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» було погашено суму боргу у розмірі 101 322,56 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1028 від 16.05.2019р. на 100 000,00 грн. та № 1029 від 16.05.2019 року.

Тобто, станом на 29.05.2019 року, Відповідачем з заявленої Позивачем до стягнення суми боргу у розмірі 12 233 234,04 грн. сплачено 231 322, 56 грн., залишилася до сплати сума у розмірі 12 001 911,48 грн.

03 червня 2019 року до Господарського суду Миколаївської області надійшло заперечення на заяву про врегулювання спору за участі судді ДП «ММТП», в якій просило суд відмовити у задоволені заяви ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» про врегулювання спору за участі судді від 23.05.2019 року.

11.06.2019 до Господарського суду Миколаївської області надійшли Заперечення на відповідь на відзив від відповідача, в яких відповідач просив застосувати позовну давність до вимог позивача про стягнення штрафних санкцій за період з 31.01.2018 по 23.04.2018 (т.2 а.с.49-58).

06 вересня 2019 року до Господарського суду Миколаївської області надійшла Заява про врегулювання спору за участі судді ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв», в якому просило суд провести процедуру врегулювання спору за участі судді та постановити відповідну Ухвалу про зупинення провадження у справі № 915/1261/19. Заяву обґрунтовано бажанням Відповідача мирного врегулювання спору у цій справі №915/1261/19 до початку розгляду справи по суті. Також, ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» зазначав, що на момент подання вказаної заяви, проект Мирової угоди знаходився на стадії розгляду ДП «ММТП».

05 грудня 2019 року до Господарського суду Миколаївської області надійшло Клопотання ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв», в якому просило суд приєднати до матеріалів справи № 915/1261/19 докази про проведення Відповідачем - ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» додаткової часткової оплати заявленої Позивачем - ДП «ММТП» суми основного боргу за позовною заявою у справі № 915/1261/19, а саме: платіжне доручення № 2475 від 03.12.2019 року на суму 80 000 грн.; № 2476 від 03.12.2019 року на суму 120 000 грн.

05 грудня 2019 року до Господарського суду Миколаївської області надійшли Пояснення ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв», в якому просило суд у задоволенні позовних вимог ДП «ММТП» щодо стягнення з ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» суми основного боргу у розмірі 431 322,56 грн. та суми штрафних санкцій у розмірі 990 285,69 грн. (що складається з суми 6 747 636,09грн. - пеня, 62 303,03 грн. - 3 % річних, 180 346,57 - інфляційні) - відмовити. Надати ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» терміном на 1 рік відстрочку виконання грошового зобов`язання у розмірі 8 931 093,31 грн. - сум основного боргу та 1 880 532,48 грн. - сума штрафних санкцій ( яка складається з суми: 1 365 210,48 грн. - пеня, 113 767,53 грн. - 3 % річних, 401 554,47грн. - інфляційні витрати).

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 10.12.2019 року по справі №915/1261/19 (Олейняш Е.М.) позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв» на користь позивача Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт»: 8 931 093, 31 грн. - суми заборгованості по орендній платі за договором № РОФ-501 оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: вул. Заводська, 23/7, м. Миколаїв, яке знаходиться на балансі Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт», укладеного 10.05.2006 року, з подальшими змінами та доповненнями; 176 070, 56 грн. - 3 % річних; 581 901, 04 грн. індексу інфляції; 2 112 846, 57 грн. пені; 177 028, 67 грн. - витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що станом на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем з орендної плати становила 8 931 093, 31 грн.

Суду не було подано доказів оплати заборгованості в розмірі 8 931 093, 31 грн., строк оплати якої настав, як і не було спростовано факту наявності вказаної заборгованості.

Перевіривши нарахування 3 % річних, індексу інфляції, пені, судом першої інстанції було встановлено, що розрахунки є арифметично правильними, вірними, такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Також судом зазначено про відсутність підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки строк позовної давності не пропущено.

Щодо строку позовної давності відносно пені суд зазначив, що дійшов висновку про переривання строку позовної давності, яке відбулось в межах строку позовної давності шляхом направлення відповідачем позивачу листів № 408 від 02.07.2018 року та № 844 від 13.11.2018 року, та гарантійного листа № 1037 від 21.12.2018 року.

Крім того, місцевим господарським судом зазначено, що відстрочення та розстрочення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим; безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Суд зазначив, що вчинення третіми особами дій, що перешкоджають веденню відповідачем господарської діяльності не є виключною підставою, в розумінні ч. 3 ст. 331 ГПК України для відстрочення виконання рішення суду. Відповідачем не надано доказів того, що у відповідача з`явиться можливість виконати рішення через 1 рік, не доведено наявності конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

При вирішенні питання судом також було враховано тривалість невиконання зобов`язання боржником, починаючи з січня 2018 року, що становить майже два роки.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що сукупність зазначених обставин свідчить про відсутність підстав для відстрочення виконання рішення у даній справі, у зв`язку з чим, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд змінити рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.12.2019р. по справі №915/1261/19, повний текст якого складено та підписано 20.12.2019р., доповнивши його резолютивну частину пунктом із вказівкою про надання Відповідачу - ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» відстрочки виконання терміном на 1 рік стягнення на користь Позивача - Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» заборгованості та штрафних санкцій у розмірі 11 801 911,48 грн., з яких: 8 931 093,31грн. сума основного боргу та 2 870 818,17грн. сума штрафних санкцій (яка складається із суми: 2 112 846,57 грн. - пені, 176 070,56 грн. - 3% річних, 581 901,04грн. - інфляційні).

Апеляційну скаргу мотивовано порушенням судом першої інстанції норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, апелянт зазначає, що іншої діяльності, окрім стивідорної в Миколаївському морському порту, ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» не здійснює, тому Відповідач має намір виконувати належним чином зобов`язання за вказаним Договором №РОФ-501 від 10.05.2006р. та погасити усі наявні суми боргу за вказаним Договором.

Апелянт звертає увагу суду на те, що протягом строку дії Договору, починаючи з моменту його укладення - з 10.05.2006р., Відповідач належним чином здійснював його виконання і претензії до нього були відсутні.

Скаржник зазначає, що у 2018 році несвоєчасне перерахування оплати сталося та продовжилося у 2019 році без умислу та за відсутності вини ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», у тому числі через проведення з серпня 2017 року по червень 2018р. (включно) Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Адміністрацією Миколаївського морського порту (далі - МФ ДП «АМПУ» АММП) капітального ремонту Причалу №9, на якому повинна здійснюватися перевалка вантажів клієнтів через орендовані складські площі із використанням орендованих портальних кранів, з відповідним виконанням навантажувально-розвантажувальних робіт, та через не підтвердження посадовцями Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) постановки теплоходів клієнтів Компанії, що спричинило збитки, недоотримання грошових надходжень, втрату клієнтів.

За вказаними фактами (окрім інших що мають місце) слідчим відділом Заводського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області порушено кримінальне провадження №0004661 внесене до ЄРДР 30.11.2017 року, що підтверджується відповідними повідомленнями .

Також, за заявою ТОВ «ШКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» по вказаним фактам 06.02.2018р. Миколаївським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України було порушено справу №2-26.215/1-2018, за результатом розгляду якої 28.03.2019р. прийнято відповідне Рішення про порушення Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту) законодавства про захист економічної конкуренції.

Внаслідок вимушеного простоювання через протиправні дії третіх осіб, апелянт зазначає, що Відповідач був позбавлений можливості здійснювати перевалку вантажів що, на превеликий жаль, призвело фактично до зупинення господарської діяльності та виникнення і накопичення кредиторської заборгованості, у тому числі за Договором оренди.

Так, Відповідач зазначає, що Причал №9 з ремонту було прийнято МФ ДП «АМПУ» АММП з представниками ДАБІ лише у липні 2018р. (після відстоювання бетонного покриття) та Компанія тільки з 22.07.2018р. отримала можливість використання Причалу №9 та відновлення вантажно- розвантажувальних робіт через складські площі за Договором оренди, прийнявши теплохід під обробку вантажу.

Портовому оператору прийшлося заново відновлювати вантажопотік та нарощувати обсяги перевалки із посиленим пошуком та залученням нових Клієнтів - ТОВ «ШКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» опинилися у складній економічній ситуації.

Таким чином, апелянт зазначає, що по незалежним від Відповідача причинам за відсутності умислу та вини Замовника, дійсно було допущено виникнення заборгованості за Договором оренди №РОФ-501 від 10.05.2006р.

Скаржник звертає увагу суду на те, що Відповідач протягом усього часу виникнення заборгованості ніколи не ухилявся від своїх зобов`язань, вчиняв заходи щодо забезпечення виконання зобов`язань, визнавав та вчиняв заходи щодо погашення заборгованості за Договором та здійснював відповідні платежі, які має намір здійснювати в подальшому, у тому числі:

Відповідач визнавав суму боргу за Договором заявлену Позивачем у тому числі: у Відповіді №408 від 02.07.2018р. на Претензію №06/720 від 29.05.2018р.; у Відповіді №844 від 13.11.2018р. на Претензію №06/1448 від 26.10.2018р., Гарантійному листі №1037 від 21.12.2018р.

Скаржник зауважує, що неодноразово пропонував Позивачу мирним шляхом вирішити спірні питання у справі №915/1261/19, у тому числі:

16.05.2019р. ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» до ДП «ММТП» направлено Пропозицію №590 від 16.05.2019р. про врегулювання спору у справі №915/1261/19 із підписаною Мировою угодою та відповідною Заявою про укладення Мирової угоди, якою запропоновано погашення заявленої Позивачем заборгованості протягом 3 (трьох) років по 336 200,95грн. на місяць. Вказана Пропозиція була надана Відповідачем до суду разом із відповідною Заявою №624 від 23.05.2019р. про врегулювання спору за участю судді.

08.08.2019р. ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» вручено ДП «ММТП» Пропозицію №950 від 08.08.2019р. про врегулювання спору у справі №915/1261/19 із підписаною Мировою угодою та відповідною Заявою про укладення Мирової угоди, якою запропоновано погашення залишку, після проведеної часткової оплати заявленої Позивачем заборгованості, протягом 18 (вісімнадцяти) місяців по 666 772,86грн. на місяць. Вказана Пропозиція була надана Відповідачем до суду разом із відповідним Клопотанням №956 від 09.08.2019р. про відкладення розгляду справи задля можливості врегулювання спору мирним шляхом.

02.09.2019р. ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» вручено ДП «ММТП» лист №1049 від 02.09.2019р. з пропозицією альтернативного варіанта погашення існуючих заборгованостей перед ДП «ММТП» у такому порядку: протягом одного місяця з дати укладання Мирової угоди сплачується перший єдино разовий платіж у розмірі 15% від суми боргу; сума боргу, що залишилася після сплати 15% боргу, погашається рівними частинами у розмірі по 7% від суми боргу щомісячно до повного погашення заборгованості; поточні платежі за Договорами вносяться у встановлені строки. Вказана Пропозиція була надана Відповідачем до суду разом із відповідною Заявою №1075 від 06.09.2019р. про врегулювання спору за участю судді.

Однак, як зазначає апелянт, через зміни керівництва ДП «ММТП» та Міністерства інфраструктури України, з яким погоджуються дії Позивача, пропозиції мирного врегулювання залишилися у стадії розгляду і Відповідач має надію на вирішення мирним шляхом спорів з портом, у тому числі по справі №915/1261/19, враховуючи довготривалі правовідносини та забезпечення надходжень до бюджетів від стивідорної діяльності Портового оператора.

Крім того, скаржник звертає увагу , що на стадії розгляду справи в суді першої інстанції заявляв до суду про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій у розмірі 990 285,69 грн., судом не оцінено відсутність вини відповідача та не застосовано позовну давність.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27 січня 2020 року було відкрито апеляційне провадження по справі № 915/1261/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаєв» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10 грудня 2019 року.

28.02.20 до суду надійшло клопотання ДП «ММТП» про залучення до матеріалів справи копію рапорту начальника фінансового відділу - головного бухгалтера ДП «Миколаївський морський торговельний порт» від 27.02.2020 року №03-10/18, з метою підтвердження продовження накопичення дебіторської заборгованості за договором №501-РОФ оренди нерухомого майна від 10.05.2006 року.

02.03.20 до суду надійшло клопотання апелянта ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» про приєднання доказів часткової оплати заборгованості у розмірі 307 707,52 грн., в підтвердження чого надано копії платіжних доручень №286 від 06.02.20 на суму 48677,44 грн., №291 від 06.02.20 на суму 100 000 грн., №401 від 19.02.20 на суму 74501,66 грн.,№402 від 19.02.20 на суму 84528,42 грн.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, судова колегія відхиляє клопотання ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» про приєднання доказів часткової оплати заборгованості на стадії апеляційного розгляду, оскільки такі докази не існували під час розгляду справи судом першої інстанції, тому відповідно, не можуть бути враховані під час апеляційного перегляду справи.

Щодо клопотання ДП «ММТП» про залучення до матеріалів справи копію рапорту начальника фінансового відділу - головного бухгалтера ДП «Миколаївський морський торговельний порт» від 27.02.2020 року №03-10/18, з метою підтвердження продовження накопичення дебіторської заборгованості за договором №501-РОФ оренди нерухомого майна від 10.05.2006 року, судова колегія вважає за можливе долучити зазначений рапорт до матеріалів справи, оскільки він не впливає на результат вирішення справи.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої правові позиції по справі.

З матеріалів справи вбачається, що 10.05.2006 року між Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Миколаївській області (орендодавець) та ТзОВ "Нікморсервіс Ніколаєв" (орендар) укладено договір № РОФ-501 оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: вул. Заводська, 23/7, м. Миколаїв, яке знаходиться на балансі державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» (том 1, арк. 14-19).

Відповідно до п. 11.1 Договору (з урахуванням договору № 3 про внесення змін) цей договір укладено строком на 10 років, що діє з 10.05.2016 року до 09.05.2026 року включно.

До договору між сторонами було укладено договори про внесення змін № 1 від 23.02.2008 року, договір № 2 про знесення змін від 21.12.2011 року, договір № 3 про внесення змін до договору від 08.06.2016 року, відповідно до умов яких сторони неодноразово змінювали розмір орендної плати (том 1, арк. 24-36).

Договори підписані та скріплені печатками сторін.

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору (в редакції договору № 3 від 08.06.2016 року) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/7 (далі-майно), згідно з планом розміщення орендованих приміщень (додаток 1 до договору оренди), що перебувають на балансі ДП "Миколаївський морський торговельний порт" (далі - балансоутримувач), а саме:

- будівлю закритого складу № 7 (з адміністративно-побутовими приміщеннями) загальною площею 11626,5 кв.м., з рампою площею 2174,0 кв.м. (літ. «А» за Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, «№ 1» за технічним паспортом (інв. № 3348) (реєстрований номер 01125608.1.БАОПВЛ066) станцією розвантаження вагонів (інв. № 16611) (реєстрований номер 01125608.1 .БАОПВЛ562) та підкрановими шляхами довжиною 217,63 п.м. (інв. № 3370) (реєстрований номер 01125608.1 .БАОПВЛ566);

- споруда № ІІІ загальною площею 17 600 кв.м. (літ. «ІІІ» за технічним паспортом, (інв. № 411) (реєстрований номер 01125608.1 .БАОПВЛ643), яка включає у себе: відкритий склад загальною площею 6848 кв.м. (літ. «ІІІ» за технічним паспортом, (інв. № 411) (реєстрований номер 01125608.1 .БАОПВЛ643); відкритий склад загальною площею 10752 кв.м. (літ. «ІІІ» за технічним паспортом, (інв. № 411) (реєстрований номер 01125608.1 .БАОПВЛ643).

Загальна площа об`єктів оренди складає 31451 кв.м., загальна вартість визначена згідно з висновком про вартість на 31.05.2016 і становить за незалежною оцінкою 24 796 990 грн.

Майно передається в оренду під складські приміщення та здійснення виробничої діяльності щодо перевалки вантажу.

Відповідно до п. 3.1 Договору (в редакції договору № 3 від 08.06.2016 року) орендна плата визначена за домовленістю сторін і становить без ПДВ за перший місяць розрахунку (травень 2016) 1 132 236,00 грн.

Відповідно до п. 3.2 Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Відповідно до п. 3.4 Договору орендна плата визначається щомісячно згідно з розрахунком розміру плати за оренду майна і перераховується орендарем не пізніше 12 числа місця, наступного за звітним, з урахуванням щомісячного індексу інфляції безпосередньо до державного бюджету на відповідний розрахунковий рахунок УДК у Миколаївській області - у розмірі 70 % орендної плати, балансоутримувачу - у розмірі 30 % орендної плати (додаток 1).

Орендар самостійно розділяє кожен черговий платіж за оренду державного майна та направляє відповідні частини орендної плати безпосередньо до державного бюджету та балансоутримувачу.

На виконання умов договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, розташоване за адресою: вул. Заводська, 23, м. Миколаїв, що перебуває на балансі ДП "Миколаївський морський торговельний порт", що підтверджується Актом приймання - передачі від 09.06.2006 року з урахуванням часткового повернення майна згідно Акту приймання-передачі від 08.06.2016 року (том 1, арк. 21, 37).

Для проведення оплати позивач виставив відповідачу рахунки на оплату орендних платежів за період користування майном з січня 2018 по лютий 2019 на загальну суму 9 535 567, 59 грн. Крім того, між орендарем та балансоутримувачем щомісячно складались акти наданих послуг (виконаних робіт), які підписано та скріплено печатками (том 1, арк. 44-71).

Рахунки на оплату включають суму щомісячної орендної плати в розмірі 30 % з ПДВ, належної до сплати балансоутримувачу, а також ПДВ на 70 % оренди майна.

Станом на день звернення до суду із даним позовом заборгованість відповідача перед позивачем становила 9 362 415, 87 грн., після відкриття провадження у справі відповідачем проведено оплату на загальну суму 431 322, 56 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 853 від 26.04.2019 року на суму 20 000, 00 грн., № 873 від 02.05.2019 року на суму 43 517, 10 грн., № 941 від 07.05.2019 року на суму 7 117, 52 грн., № 942 від 07.05.2019 року на суму 9 365, 38 грн., № 1004 від 11.05.2019 року на суму 50 000, 00 грн., № 1028 від 16.05.2019 року на суму 100 000, 00 грн., № 1029 від 16.05.2019 року на суму 1 322, 56 грн., № 2475 від 30.12.2019 року на суму 80 000, 00 грн. та № 2476 від 03.12.2019 року на суму 120 000, 00 грн. (том 1, арк. 65-66, 238-242, том 2, арк. 144-145).

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 8 931 093, 31 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями № 06/720 від 29.05.2018 року та № 06/1448 від 26.10.2018 року з вимогами сплатити заборгованість (том 1, арк. 80-81, 84-86).

У відповідь на претензії відповідач направляв позивачу листи № 408 від 02.07.2018 року та № 844 від 13.11.2018 року, в яких відповідач підтверджував свої зобов`язання щодо проведення належної оплати за договором та просив мирним шляхом вирішити існуючі питання та надати можливість добровільно погасити існуючу заборгованість (том 1, арк. 82, 87).

21.12.2018 року відповідачем направлено на адресу позивача гарантійний лист № 1037, в якому відповідач просив погодити графік погашення заборгованості та надати можливість добровільно у позасудовому порядку погасити існуючу заборгованість та зобов`язався за необхідності оформити та надати документи для погодження розстрочки виконання зобов`язання (том 1, арк. 90-95).

У відповідь на гарантійний лист позивач 10.01.2019 року направив на адресу відповідача лист № 06/30, в якому позивач зазначив, що у разі відсутності реальних дій, направлених на погашення передбаченої у графіку погашення заборгованості, позивач буде вимушений вжити всі заходи, в тому числі судові, для захисту своїх прав та інтересів (том 1, арк. 97).

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Із змісту апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» вбачається, що апелянт оскаржує рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.09.2019 лише в частині відмови відповідачу в наданні відстрочки виконання рішення строком на один рік а також застосування строку позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій.

Будь-які доводи апелянта щодо незаконності рішення в частині стягнення суми основного боргу, пені, 3% річних або інфляційних втрат в апеляційній скарзі відсутні.

Отже, колегія суддів переглядає рішення місцевого господарського суду лише в частині відмови у надані відстрочки виконання рішення суду, а також застосування строку позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій, з яким не погоджується апелянт.

На підставі ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічного змісту норма закріплена в ст. 283 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 283 ГК України об`єктом оренди може бути, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

Відповідно до ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1-2, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем з орендної плати становить 8 931 093, 31 грн.

Як зазначено вище, судова колегія не приймає до уваги часткову оплату заборгованості в сумі 307 707,52 грн., яка була здійснена апелянтом після винесення рішення судом першої інстанції на стадії апеляційного розгляду, з огляду на приписи ст.269 ГПК України, проте зазначає, що зазначена оплата може бути врахована на стадії виконання рішення суду.

Апелянт в апеляційній скарзі не оскаржує означену суму основного боргу, та навпаки повністю з нею погоджується.

В силу норм ст.ст. 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст. 216-218 Господарського кодексу України наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати заборгованості з нарахованими впродовж періоду прострочення на неї 3% річних, інфляційних втрат та пені, передбаченої п. 3.7 договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з несвоєчасною сплатою орендних платежів позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 2 112 846, 57 грн., 176 070, 56 грн. 3% річних, 581 901, 04 грн. інфляційні втрати.

За результатами перевірки наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, здійсненої за допомогою Юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство", судом встановлено, що розрахунок 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованим та арифметично вірним.

Оцінюючи висновки місцевого господарського суду щодо вимог про стягнення пені, у світлі доводів заявника апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України), іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Аналіз ч. 1 ст. 230, ч. ч. 4, 6 ст. 232 Господарського кодексу України свідчить про те, що встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України), у тому числі мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Розрахунок здійснений позивачем за кожним окремо виставленим рахунком, з урахуванням поступового зменшення суми боргу.

Відповідно до п. 3.7 Договору орендна плата, перерахована до державного бюджету та балансоутримувачу несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується з урахуванням пені за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої на період, за який нараховується пеня, враховуючи розмір такої ставки, яка є найбільшою, включаючи день сплати.

Пеня сплачується окремим платіжним дорученням на розрахунковий рахунок основного платежу.

Отже, сторони в договорі врегулювали відносини щодо розміру (в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, на який нараховується пеня, від суми заборгованості з урахуванням індексації за кожний день прострочення) та терміну (включаючи день оплати) сплати пені за несвоєчасну сплату орендної плати. Крім іншого, цей пункт договору повністю відповідає положенням ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.06.2017 у справі № 910/2031/16.

В цьому контексті, нарахування позивачем пені у період з моменту виникнення права вимоги по 11.04.2019 (з урахуванням поступового зменшення суми боргу) є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору.

Позивачем нараховано відповідачу 2 112 846, 57 грн. - пені.

Нарахування пені здійснено позивачем за період з 12.02.2018 року по 16.04.2019 року по кожному окремому рахунку. Нарахування пені здійснено арифметично правильно відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору по кожному рахунку окремо. Нарахування здійснено позивачем, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Період нарахування визначено позивачем правильно. Детальний розрахунок пені наявний в матеріалах справи (том 1, арк. 98-115).

Також судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду щодо розміру пені за прострочення виконання грошового зобов`язання з січня 2018 року по лютий 2019 року 2 112 846, 57.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо наявності підстав для переривання строку позовної давності з огляду на таке.

За положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають (наприклад, у зв`язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов`язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Причиною виникнення даного спору стало неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності №РОФ-501 від 10.05.2006 року в частині сплати орендних платежів.

Згідно з п. 3.3 договору орендна плата перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця до 20-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування, на підставі рахунку, виставленого орендодавцем до 10-го числа місяця, наступного за місяцем перерахування.

Отже, враховуючи положення п. 3.4 договору, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, а також дату звернення позивача до суду (23.04.2019), строк позовної давності за вимогами про стягнення пені за прострочення сплати орендної плати

за січень 2018 року (рахунок № 01350043 від 31.01.2018), нарахованої з 13.02.2018 по 17.07.2018 сплив у період з 13.02.2019 по 23.04.2019;

за лютий 2018 року (рахунок № 03850043 від 28.02.2018), нарахованої з 13.03.2018 по 16.04.2019, сплив у період з 13.03.2019 по 23.04.2019;

за березень 2018 року (рахунок № 06030043 від 31.03.2018), нарахованої з 13.04.2018 по 16.04.2019, сплив у період з 13.04.2019 по 23.04.2019.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми ст. 264 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання. При цьому господарському суду слід мати на увазі таке:

у дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

у дослідженні обставин переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову господарському суду слід ураховувати, що підставою для переривання перебігу позовної давності є, зокрема, пред`явлення позову до одного із кількох боржників. Крім того, перебіг позовної давності переривається пред`явленням позову, якщо предметом цього позову є лише частина вимоги. Із наведеного випливає можливість подовження строку позовної давності шляхом пред`явлення позову лише щодо частини вимоги, якщо за характером відповідного зобов`язання припускається можливість виокремлення такої частини. При цьому частиною вимоги може бути вимога про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за грошовим зобов`язанням (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), які є складовою частиною основного боргу, а також сплата неустойки (штрафу, пені), якщо вони передбачені законом або договором.

При вирішенні питання щодо переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач звертався до відповідача з претензіями № 06/720 від 29.05.2018 року та № 06/1448 від 26.10.2018 року з вимогами сплатити заборгованість з урахуванням штрафних санкцій по рахункам, які входять в предмет спору у даній справі (детальний розрахунок штрафних санкцій було наведено позивачем у розрахунках в самих претензіях) (том 1, арк. 80-81, 84-86).

У відповідь на претензії відповідач направив позивачу листи № 408 від 02.07.2018 року та № 844 від 13.11.2018 року, в яких відповідач підтвердив наявність заборгованості (заборгованість та штрафні санкції за договором), гарантував позивачу вжиття заходів для термінової оплати заборгованості, просив мирним шляхом вирішити існуючі питання та надати можливість добровільно погасити існуючу заборгованість (том 1, арк. 82, 87).

21.12.2018 року відповідачем направлено на адресу позивача гарантійний лист №1037, в якому відповідач просив погодити графік погашення заборгованості та надати можливість добровільно у позасудовому порядку погасити існуючу заборгованість та зобов`язався за необхідності оформити та надати документи для погодження розстрочки виконання зобов`язання (том 1, арк. 90-91). До гарантійного листа відповідачем додано графік погашення заборгованості, в якому передбачено строки погашення й штрафних санкцій (пені) (том 1, арк. 90-95).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про переривання строку позовної давності по позовній вимозі про стягнення пені, яке відбулось в межах строку позовної давності. В цій частині строк позовної давності не сплив.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на неустойку, передбачену ст. 549 Цивільного кодексу України, ст. ст. 231, 232 Господарського кодексу України та умовами договору, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, таке прострочення є триваючим правопорушенням, а право на позов про стягнення пені виникає на кожну дату із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, для належного встановлення факту переривання спеціального строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, місцевому господарському суду належало встановити момент початку перебігу строку позовної давності за кожною такою вимогою, розмір зобов`язань за пенею, визнаного боржником, у його співвідношенні щодо окремого простроченого платежу та з урахуванням вказаних обставин, визначити чи мало місце переривання строків позовної давності.

Досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, якими суд обґрунтував обставини переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, колегія суддів вважає за необхідне зазначити що:

- загальне посилання боржника у відповідях на претензії № 408 від 02.07.2018, № 844 від 13.11.2018 на визнання ним суми заборгованості, так само як і часткова сплата основної заборгованості не свідчить про визнання ним боргу за пенею, а отже, не призводить до переривання позовної давності за цими вимогами;

- виходячи зі змісту претензії № 06/1448 від 26.10.2018 позивач вимагав сплати заборгованості та штрафних санкцій за низкою рахунків.

В свою чергу, зі змісту відповіді відповідача № 844 від 13.11.2018, не вбачається за яким саме рахунком та в якій сумі відповідач визнав зобов`язання за штрафними санкціями, зокрема, в частині пені.

При цьому, виходячи зі змісту гарантійного листа відповідача № 1037 від 21.12.2018 та доданої до нього таблиці, загальний розмір пені за договором № 501 складає 980 548,41 грн. Дані відносно погашення пені не відображені;

- відповіді на претензії, так само як і гарантійний лист, від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" підписані начальником юридичного відділу Гуровою А.А., яка діяла на підставі довіреності № 5 від 29.12.2017, строк дії до 31.12.2018.

Зміст вказаної довіреності передбачає обов`язок повіреного узгоджувати з довірителем всі питання, що виникатимуть в процесі виконання повноважень, пов`язаних виконанням цієї довіреності.

Між тим, колегія суддів зазначає, що як в заявах по суті справи, так і в апеляційній скарзі відповідач в особі директора Товариства наполягав на тому, що ним не було вчинено дій, які у розумінні ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України, свідчать про обставини переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення пені. Доказів узгодження повіреним з довірителем (в особі уповноваженого органу) дій в частині, що стосуються визнання заборгованості по штрафних санкціях, так само як і доказів, які б дозволяли вірогідно встановити повноваження керівника Товариства на делегування відповідних повноважень представнику, матеріали справи не містять.

Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про передчасність висновків суду першої інстанції щодо доведеності обставин переривання на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 264 Цивільного кодексу України строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені по рахунках № 01350043 від 31.01.2018, № 03850043 від 28.02.2018, № 06030043 від 31.03.2018.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України).

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" 20.09.2011).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру" механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Враховуючи наведене, а також наявність клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, заявленого у відповідності до вимог ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені по рахунках № 01350043 від 31.01.2018 за період з 13.02.2018 по 23.04.2018; № 03850043 від 28.02.2018 за період з 13.03.2018 по 23.04.2018; та по рахунку № 06030043 від 31.03.2018 за період з 13.04.2019 по 23.04.2019, у зв`язку із спливом строку позовної давності, на загальну суму 88575,66 грн.

За розрахунком суду, розмір пені визначено наступним чином.

Загальна сума пені по рахунку № 01350043 від 31.01.2018 складає 52413.19 грн. :

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
653151.7323.04.2018 - 24.05.20183217.0000 %0.093 %*19469.29
653151.7325.05.2018 - 12.07.20184917.0000 %0.093 %*29812.35
653151.7313.07.2018 - 17.07.2018517.5000 %0.096 %*3131.55
Загальна сума пені по рахунку № 03850043 від 28.02.2018 складає 229414.69 грн. :

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
659030.0823.04.2018 - 24.05.20183217.0000 %0.093 %*19644.51
659030.0825.05.2018 - 12.07.20184917.0000 %0.093 %*30080.66
659030.0813.07.2018 - 06.09.20185617.5000 %0.096 %*35389.01
659030.0807.09.2018 - 25.10.20184918.0000 %0.099 %*31850.11
659030.0826.10.2018 - 13.12.20184918.0000 %0.099 %*31850.11
659030.0814.12.2018 - 31.01.20194918.0000 %0.099 %*31850.11
659030.0801.02.2019 - 14.03.20194218.0000 %0.099 %*27300.10
659030.0815.03.2019 - 16.04.20193318.0000 %0.099 %*21450.07
Загальна сума пені по рахунку № 06030043 від 31.03.2018 складає 231938.26 грн. :

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
666279.4223.04.2018 - 24.05.20183217.0000 %0.093 %*19860.60
666279.4225.05.2018 - 12.07.20184917.0000 %0.093 %*30411.55
666279.4213.07.2018 - 06.09.20185617.5000 %0.096 %*35778.29
666279.4207.09.2018 - 25.10.20184918.0000 %0.099 %*32200.46
666279.4226.10.2018 - 13.12.20184918.0000 %0.099 %*32200.46
666279.4214.12.2018 - 31.01.20194918.0000 %0.099 %*32200.46
666279.4201.02.2019 - 14.03.20194218.0000 %0.099 %*27600.40
666279.4215.03.2019 - 16.04.20193318.0000 %0.099 %*21686.03
Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 2 024 270,91 грн. (2 112 846, 57-88575,66).

При цьому, колегією суддів відхиляються твердження скаржника про відсутність його вини у порушенні строків сплати орендних платежів, адже в силу приписів ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 617 Цивільного кодексу України, згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, умовами договору не передбачено підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків внесення орендної плати внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків третіми особами.

Що стосується висновку суду про відхилення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" про надання відстрочки виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у відзиві на позов (вх. № 8111/19 від 16.05.2019 року) (том 1, арк. 133-138), поясненнях (вх. № 8900/19 від 29.05.2019 року) (том. 2, арк. 25-27) та у запереченнях (вх. № 9739/19 від 14.06.2019 року) (том 2, арк. 49-58) заявлено клопотання про надання відстрочки виконання рішення суду на 1 рік, в обґрунтування якого зазначено:

- у 2018 році несвоєчасне перерахування орендної плати сталося за відсутності вини ТзОВ "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ", у тому числі через проведення з серпня 2017 року по червень 2018 року (включно) Миколаївською філією Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" Адміністрацією Миколаївського морського порту капітального ремонту Причалу № 9, на якому повинна здійснюватися перевалка вантажів клієнтів через орендовані складські площі із використанням орендованих портальних кранів, з відповідним виконанням навантажувально-розвантажувальних робіт, та через не підтвердження посадовцями Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Миколаївського морського порту) постановки теплоходів клієнтів компанії, що спричинило збитки, недоотримання грошових надходжень, втрату клієнтів.

За вказаними фактами слідчим відділом Заводського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області порушено кримінальне провадження №0004661 внесене до ЄРДР 30.11.2017 року, що підтверджується відповідними повідомленням до прокуратури та національної поліції (том 1, арк. 146-177).

Також, за заявою ТзОВ "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" по вказаним фактам 06.02.2018 року Миколаївським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України було порушено справу №2-26.215/1-2018, за результатом розгляду якої 28.03.2019 року прийнято відповідне Рішення про порушення Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту) законодавства про захист економічної конкуренції № 4-ріш (том 1, арк. 178-211, 212-237).

Внаслідок вимушеного простоювання, відповідач був позбавлений можливості здійснювати перевалку вантажів, що призвело фактично до зупинення господарської діяльності та виникнення і накопичення кредиторської заборгованості, у тому числі за Договором № РОФ-501 від 10.05.2006 року.

- затримка у виконанні рішення зумолена неможливістю негайного виконання рішення через вимушене простоювання через дії інших осіб;

- відповідач, отримавши заявлену ним відстрочку на рік, зможе без допущення банкрутства розрахуватися з позивачем.

Позивач у відповіді на відзив (вх. № 8707/19 від 27.05.2019 року) просив суд відмовити відповідачу у відстрочці виконання рішення суду (том 2, арк. 16-20).

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується, зокрема, про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Наведені положення кореспондують з нормами ст. 239 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Загальні підстави розстрочення/відстрочення виконання рішення суду визначені ст. 331 Господарського процесуального кодексу України.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. ч. 3, 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом наведених норм, відстрочення та розстрочення виконання рішення суду є правом, а не обов`язком суду, яке, реалізується виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

При цьому, враховуючи, що відстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, господарський суд перш за все повинен враховувати ті негативні наслідки, які можуть настати для стягувача, у зв`язку із затримкою виконання такого рішення та не допускати їх настання.

Наразі, згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, не своєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

У світлі викладеного, судова колегія вважає, що наведені відповідачем обставини не можуть бути ототожнені із винятковими обставинами, що утруднюють чи унеможливлюють виконання рішення, а наведене місцевим господарським судом обґрунтування є цілком правомірним з огляду на таке:

- по-перше, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, вчинення третіми особами дій, що перешкоджають веденню відповідачем господарської діяльності не є виключною у розумінні ч.3 ст.331 Господарського процесуального кодексу України обставиною для відстрочення виконання рішення суду;

- по-друге, підприємство в силу ст. 42 Господарського кодексу України організовує свою господарську діяльність на власний ризик, що покладає на нього тягар несприятливих наслідків такої діяльності і самі по собі фінансові труднощі підприємства не свідчать про те, що особа (боржник) не може виконати рішення суду;

- по-третє, на дату винесення оскаржуваного рішення тривалість прострочення виконання грошового зобов`язання перед позивачем становить півтори роки, що у світлі усталеної практики Європейського суду з прав людини кваліфікується як порушення в гарантованого ст.1 ратифікованого Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р. права мирного володіння своїм майном (див., наприклад, п.45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Агротехсервіс" проти України" від 05.07.2005);

- по-четверте, як наголошує позивач, попри надані скаржником в ході апеляційного розгляду докази часткового погашення заборгованості, за період з моменту звернення до суду з даним позовом, розмір простроченої заборгованості за договором має тенденцію до збільшення та станом на 27.02.2020 складає 16 889 070,97 грн.,

- по-п`яте, матеріали справи не містять та заявником не обґрунтовано належними та допустимими у розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами можливості накопичення в майбутньому грошових активів в обсязі, достатньому для задоволення вимог кредитора, а отже і спроможність виконати рішення суду зі спливом встановленого терміну відстрочення.

Отже, колегія суддів доходить висновку про те, що висновки місцевого господарського суду щодо відсутності визначених процесуальним законодавством виключних обставин для запровадження запропонованого відстрочення виконання рішення є такими, що відповідають обставинам справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове підтвердження доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ", у зв`язку з чим рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені в сумі 88 575,66 грн. підлягає скасуванню з прийняттям рішення про відмову в позові в цій частині.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікморсервіс Ніколаєв" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 10 грудня 2019 року у справі № 915/1261/19 скасувати частково, в частині стягнення пені.

Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" на користь позивача Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" 2 024 270,91 (дві мілліона двадцять чотири тисячі двісті сімдесят грн. 91 коп.) грн. пені,

В решті рішення Господарського суду Миколаївської області від 10 грудня 2019 року у справі № 915/1261/19 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" на користь Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" 175 699,82 (сто сімдесят п`ять тисяч шістсот дев`яносто дев`ять грн. 82 коп.) грн. судових витрат.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.03.2020 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя Г.І. Діброва

Суддя Г.П. Разюк