ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2020м. ДніпроСправа № 904/5521/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Владимиренко І.В. за участю секретаря судового засідання Сечиної Ю.Ю.

за позовом Приватного акціонерного товариства "Азовкабель", м. Бердянськ Запорізької області

до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (51925, Дніпропетровська область, місто Кам`янське, вулиця Соборна, 18-б; )

про стягнення заборгованості та відшкодування збитків у загальній сумі 175 672,97 грн.

Представники:

від позивача представник Лозовий О.А. ордер ЗП №75037 від 11.03.20р.

від відповідача представник Грищенко В.О. дов. № 83 від 02.01.20р.

СУТЬ СПОРУ:

22.11.2019р. до господарського суду Дніпропетровської області від Приватного акціонерного товариства "Азовкабель", м. Бердянськ Запорізької області надійшла позовна заява про стягнення заборгованості та відшкодування збитків у загальній сумі 175 672,97 грн.

Ухвалою суду від 16.12.19р. позовну заяву залишено без руху. Зобов`язано позивача протягом десяти днів з дня вручення ухвали суду усунути недоліки позовної заяви, а саме: надати докази відправлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів; надати докази сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (Див. ч. 2 ст. 174 ГПК України); надати інформацію щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви; надати підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

23.12.2019р. до господарського суду від позивача Приватного акціонерного товариства "Азовкабель" надійшла заява про усунення недоліків, які містилися у позовній заяві. Позивачем на виконання вимог ухвали суду від 16.12.2019р. було додано до заяви докази сплати судового збору у розмірі 2 635,10грн., докази відправлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів, підтвердження про те, що ПрАТ "Азовкабель" не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Ухвалою суду від 13.01.20р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті, яке відбудеться 12.02.2020 о 11:15 год.

04.02.20р. від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Судом заява прийнята до відома.

Ухвалою господарського суду від 10.02.2020р. задоволенні заяви ПрАТ "Азовкабель" про розгляд справи у режимі відеоконференції відмовлено.

11.02.20р. від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та просить суд перейти до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, мотивуючи тим, що ціна позову у даній справі становить 175 672,97 грн. та 2 653,10 грн. судового збору. Крім того, відповідач вказує на те, що позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000,00 грн., транспортні витрати у розмірі 3 500,00 грн., що разом становить 199 826 грн., а отже, за критерієм ціни позову дана справа не відноситься до малозначних справ, оскільки перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму (210 200,00 грн.). Судом відзив прийнятий до відома.

11.02.20р. відповідачем подано до суду заяву про відстрочення виконання рішення, в якій відповідач зазначає, що незважаючи на те, що позовні вимоги ним не визнаються, відповідач розуміє, що судове рішення буде прийматися судом за власним переконанням, об`єктивно, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів. У зв`язку з цим, вважає за необхідне, у разі прийняття судом рішення про задоволення позовних вимог, просити суд про надання відстрочки виконання рішення у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. Судом заява прийнята до розгляду.

Ухвалою суду від 12.02.20р. в задоволенні клопотання відповідача про перехід до загального провадження - відмовлено. Відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 12.03.2020р. о 11:15 год.

12.03.20р. до суду від позивача надійшла копія відповіді на відзив відповідача. Судом відповідь на відзив прийнята до відома.

12.03.20р. до суду від представника позивача надійшло клопотання про стягнення витрат на професійну правчину допомогу. Судом клопотання прийнято до розгляду.

В порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 12.03.2020р. оголошені вступна та резолютивна частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та представника відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

27.03.2018 року між Позивачем та Відповідачем укладений договір № 18-0342-02 (надалі-Договір), за умовами п. 1.1. якого Продавець (Позивач) зобов`язується поставити, а Покупець (Відповідач) прийняти та оплатити продукцію, вказану в Специфікаціях, які додаються до цього договору, іменовану надалі товар. Пунктом 1.2 Договору визначено, що кількість, номенклатура, ціна, терміни поставки та умови оплати визначені в Специфікаціях, які додаються до цього Договору, що складають його невід`ємну частину.

Відповідно до п.3.2 Договору датою поставки та переходу права власності на Товар вважається дата отримання Товару, зазначена Покупцем в товаротранспортній накладній та/або та/або видатковій накладній, іменовані надалі товаросупровідними накладними, при поставках автомобільним транспортом.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що розрахунок за поставлений товар здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок «Продавця» в порядку, зазначеному в Специфікаціях.

Додатковою угодою № 13 від 30.05.2019 року сторони доповнили Договір специфікацією № 14 на поставку Товару - певних видів кабельно-провідникової продукції на загальну суму 537 685,20 грн. на умовах 100% оплати вартості Товару за фактом поставки, з наступною оплатою в термін до 20 календарних днів, на підставі виставленого рахунку на оплату та терміном поставки - протягом 35 календарних днів з дати письмового повідомлення про необхідність поставки погодженої партії товару, з правом дострокової поставки. Право власності та Товар від Продавця до Покупця переходить на складі Покупця, з підписанням товарно-супровідних накладних.

Факт поставки та прийняття продукції підтверджується підписаною обома сторонами видатковою накладною № 1273 від 16.08.2019 року, товарно - транспортною - накладною № 1608/4 від 16.08.19р., рахунком на оплату № 1654 від 16.08.19р.

Станом на день звернення позивача до суду з даним позовом оплата за поставлений товар відповідачем не здійснена, заборгованість становить 174 767,98 грн.

Позивачем була направлена на адресу відповідача претензія у зв`язку із невиконанням зобов`язання з оплати за поставлений товар за Договором поставки № 18-0342-02, однак вказана претензія залишилися без відповіді та без задоволення.

Відповідач відповіді на претензію не надав, суму боргу не оплатив, що стало підставою для нарахування позивачем 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, надавши оцінку аргументам, наведеним позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільніправа та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України та ст.ст. 11 509 Цивільного кодексу України укладені між сторонами договори купівлі-продажу є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, слід приймати Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з постачання товару.

Частиною 1 та 2 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Як встановлено ч. 1 ст.265 Господарського кодексу України, ст. 655, ч.1ст. 691 Цивільного кодексу України, Покупець зобов`язаний сплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу. Даний обов`язок ч.1 ст.712 цього Кодексу безпосередньо закріплений і для договору поставки.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця (ст. 664 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)(ст.610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Нездійснення своєчасного розрахунку є порушенням відповідного грошового зобов`язання у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України.

В силу п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано 3% річних за період з 05.09.2019 по 06.11.2019 у розмірі 904,99 грн., суд погоджується з даним розрахунком та вважає, що до стягнення підлягає сума заявлена позивачем 904,99 грн.

Щодо обґрунтування кожного доказу суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі зі стягненням з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 174 767,98 грн., 3% річних - 904,99 грн.

Згідно з приписами ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Що стосується стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з оплатою послуг адвоката, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як вбачається, 04.09.2019 між адвокатом Лозовим О.А. (далі - Виконавець) та ПрАТ "Азовкабель" (далі - Замовник) було укладено договір про надання юридичних послуг (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого Виконавець зобов`язується представляти інтереси Замовника на підставах, в порядку і в обсязі визначену у Договорі за погодженням сторін.

Відповідно до додатку № 1 до Договору про надання юридичних послуг від 04.09.19р. сторони дійшли згоди щодо вартості та порядку оплати послуг Адвоката за цим договором, а саме: орієнтована вартість послуг Адвоката складає 18 000,00 грн., що включає в себе підготовку позовної заяви додатків до позовної заяви - 10 000,00 грн., участь у кожному судовому засіданні - 4 000,00 грн. Порядок оплати Клієнт сплачує Адвокату винагороду у відповідному розмірі протягом двох банківських днів після останнього судового засідання у суді першої інстанції.

Як вбачається із акту про виконання зобов`язань по договір про надання юридичних послуг, Сторони склали цей акт про те, що зобов`язання адвоката, передбачені цим договором виконані. У клієнта претензії до адвоката за Договором відсутні.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що фактичний розмір витрат на професійну правчину допомогу складає 14 000,00 грн. та просить її стягнути з відовідача.

Господарський суд, дослідивши надані представником позивача документи щодо наданої правчиної допомоги встановив, що адвокатом не надано до клопотання відповідних документальних доказів передбачених вимогами діючого законодавства.

Отже, при визначенні розміру витрат на послуги адвоката господарський суд виходить із співрозмірності таких витрат, враховує складність справи, а також те, що адвокат не брав участі у попередніх судових засіданнях.

Таким чином, суд вважає співрозмірними витрати адвоката у даній справі у розмірі 2 000 грн. 00 коп.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн., у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 відмовити.

Також, відповідачем подано до суду заяву про відстрочку виконання рішення, відповідач в своїй заяві просить суд надати відповідачу розстрочку виконання рішення у справі строком на 6 місяців, мотивуючи дану заяву тим, що на даний час стосовно відповідача порушено провадження у справі про банкрутство.

Крім того, на даний час відповідач перебуває у погіршеному фінансовому стані, що пов`язано з кризою на ринку металопродукції, зменшення планові завдання виробництва та часткового простою підприємства.

Проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду з огляду на наступне.

За змістом наведених норм відстрочення та розстрочення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Так, згідно зі ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, при вирішенні питання про відстрочку/розстрочку виконання рішення суд враховує не тільки можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але й такі ж наслідки для стягувача при затримці виконання рішення.

Мотивуючи заяву про розстрочення виконання рішення відповідач посилається на те, що на даний час відповідач перебуває у погіршеному фінансовому стані, що пов`язано з кризою на ринку металопродукції, зменшення планові завдання виробництва та часткового простою підприємства.

На підтвердження викладених у заяві обставин відповідач по справі надає копії наказів про зупинення основних агрегатів та обладнання, введення неповного робочого часу для працівників, фінансові звіти.

Проаналізувавши подані заявником документи суд встановив, що відповідач не подав до суду доказів, а саме фінансових звітів та іншої бухгалтерської документації щодо неможливості відповідача після винесення судом рішенням виконати його.

За встановлених обставин, враховуючи, що:

- посилання заявника на скрутне фінансове становище у зв`язку зі зростанням вартості сировини, енергетичних ресурсів та падінням світових цін на ринку металопродукції не є винятковою обставиною в розумінні частини 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, за наявності якої можливе надання розстрочки виконання рішення;

- скрутне фінансово-економічне становище заявника утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об`єктивних обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим;

- заявником не наведено конкретних поважних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим;

- надання за вищезазначених обставин боржникові можливості розстрочити виконання рішення буде порушенням права власності позивача у розумінні ч.1 ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не знаходить підстав для задоволення заяви відповідача про розстрочку виконання рішення у справі строком на один рік у справі №904/5521/19.

Суд зазначає, що для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Разом з тим, заявляючи про розстрочення виконання судового рішення на строк одинадцять місяців, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження здатності виконати ним боргові зобов`язання протягом указаного строку, не надано суду інформації щодо джерел його фінансових надходжень у період одинадцяти місяців розстрочення для покриття боргу перед позивачем (прибуток від господарської діяльності, продаж активів, кредитні кошти тощо). А тому відповідач не довів, що його заява обґрунтована реальними намірами виконати рішення суду, а не зумовлена бажанням ухилитися від його виконання.

Таким чином, наведені відповідачем обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають поточну господарську діяльність заявника, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення, а обставини, на які посилається Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" у заяві, лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у цей час та можливість настання негативних наслідків у зв`язку з цим. При цьому, фінансове становище Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" є результатом його власної господарської діяльності, в ході якої відповідач мав планувати свої видатки на погашення заборгованості за Договором поставки № 18-0342-02 від 27.03.2019, оскільки був обізнаний про строк настання її погашення.

При цьому, при вирішенні питання про надання розстрочення виконання рішення необхідно врахувати, що спір у цій справі виник саме з вини Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" через невиконання зобов`язань за Договором поставки № 18-0342-02 від 27.03.2019.

Враховуючи вищевикладене та те, що обставини, на які посилається боржник, не є винятковими у розумінні статті 331 ГПК України, з урахуванням матеріальних інтересів обох сторін, їх фінансового стану, ступеню вини відповідача у виникненні спору, неможливість перекладення ризиків відповідача на позивача, суд вважає, що заява Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" № 017/МС-149 від 10.02.20р. про відстрочення виконання рішення у справі строком на 6 місяців задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 73, 74, 86, 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (51925, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Соборна, 18-б; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Азовкабель" (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Промислова, 2-і, ) суму основного боргу у розмірі 174 767 (сто сімдесят чотири тисячі сімсот шістдесят сім) грн. 98 коп., 3% річних - 904 (дев`ятсот чотири) грн. 99 коп., 2 635 (дві тисячі шістсот тридцять п`ять) грн. 10 коп. - витрат по сплаті судового збору та 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні заява Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" № 017/МС-149 від 10.02.20р. про відстрочення виконання рішення у справі строком на 6 місяців відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили відповідно до ст.ст. 241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.03.2020р.

Суддя І.В. Владимиренко