ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2020м. ДніпроСправа № 904/6103/19
Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Петренко І. В.

за участю секретаря судового засідання Сироти М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА "НОВОМОСКОВСЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ" ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ"

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АЛЬТЕРНАТИВТЕПЛОСЕРВІС"

про внесення змін в пункт 3.1. Договору №255 від 28.11.2019 на постачання теплової енергії

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

РУХ СПРАВИ У СУДІ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО "НОВОМОСКОВСЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ" ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АЛЬТЕРНАТИВТЕПЛОСЕРВІС" (далі - відповідач) в якій просить суд внести зміни в пункт 3.1. Договору №255 від 28.11.2019 на постачання теплової енергії та викласти його у наступній редакції: "Ціна всього договору становить 2102230,08грн. (два мільйона сто дві тисячі двісті тридцять грн. 08 коп.) з урахуванням ПДВ - 420446,02грн.".

Судові витрати по сплаті судового збору позивач просить суд покласти на відповідача.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/6103/19 визначено суддю Петренка Ігоря Васильовича, що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2019.

Ухвалою від 23.12.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Учасників процесу повідомлено, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 20.01.2020.

03.01.2020 через відділ документального забезпечення від відповідача надійшов відзив на позов від 02.01.2020 за вих.№01-01гс, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив прийнято до розгляду.

20.01.2020 через відділ документального забезпечення від представника позивача надійшла заява від 20.01.2020 за вих.№б/н про проведення судового засідання без його участі; 20.01.2020 через відділ документального забезпечення від відповідача надійшла заява від 20.01.2020 за вих.№б/н про проведення підготовчого судового засідання без участі свого повноважного представника. Ухвалою від 20.01.2020 підготовче засідання відкладено на 20.02.2020.

20.02.2020 через відділ документального забезпечення від позивача надійшла заява від 20.02.2020 за вих.№13/1-1218(1) про проведення судового засідання без участі свого представника.

Аналізуючи фактичні обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що неучасть представника позивача у судовому засіданні не перешкоджає розгляду справи, у зв`язку із чим ухвалою від 20.02.2020 підготовче провадження закрито; справу призначено до розгляду по суті; представників сторін проінформовано, що судове засідання відбудеться 19.03.2020.

17.03.2020 через відділ документального забезпечення від позивача надійшла заява від 17.03.2020 за вих.№13/1-1218(2) про розгляд справи за відсутності представника; від відповідача надійшла заява від 17.03.2020 про розгляд справи за відсутності представника.

Судовий процес, враховуючи неявку представників сторін та на виконання статті 222 Господарського процесуального кодексу України, не фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Господарський суд констатує, що сторони мали реальну можливість надати всі існуючі докази в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень суду першої інстанції.

В судовому засіданні, яке відбулося 19.03.2020, здійснено розгляд справи по суті.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (стаття 194 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні, яке відбулося 19.03.2020 в порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України, складено повний текст рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Короткий зміст первісної позовної заяви та узагальнення її доводів.

28.11.2019 Комунальне підприємство «Новомосковська центральна районна лікарня» ДОР» уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтернативатеплосервіс» Договір №255 на постачання теплової енергії в період 30.10.2019 по 31.12.2019.

Згідно з пунктом 1.2. вказаного Договору сторони погодили, що теплова енергія постачається Споживачу в обсязі 1060,340 Гкал., а відповідно до п. 3.1. Договору ціна всього договору становить вартість 2920918,78грн. (з урахуванням ПДВ - 486819,80грн.) Таким чином, вартість 1 Гкал. теплової енергії складає 2754,70грн. (з урахуванням 20% ПДВ).

Встановлюючи в Договорі вартість однієї Гкал., а отже і суму всього Договору, Відповідач обґрунтовував у п. 4.2. Договору тим, що рішенням виконавчого комітету Вільнянської селищної ради №14 від 25.04.2019 для ТОВ «Альтернативатеплосервіс» затверджено тариф на теплову енергію (виробництво, транспортування, постачання теплової енергії) з урахуванням ПДВ в розмірі 2754,70грн. за 1 Гкал.

Але, під час укладення Договору і встановлення в ньому вартості 1 Гкал. теплової енергії в сумі 2754,70грн. за 1 Гкал. Позивач не врахував, а Відповідач не повідомив про те, що відповідно до ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» (зі змінами від 21.03.2017) тарифи на теплову енергію для суб`єктів господарювання, що здійснюють її виробництво на установках з використанням альтернативних джерел енергії, включаючи теплоцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки, для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення, встановлюються на рівні 90 відсотків діючого для суб`єкта господарювання тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів. У разі відсутності для суб`єкта господарювання встановленого тарифу на теплову енергію, вроблену з використанням природного газу, для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення тарифи на теплову енергію встановлюються на рівні 90 відсотків середньозваженого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів.

Згідно з листом (роз`ясненням) Міністерства регіонального розвитку №7/10-13596 від 11.12.2017:

1) Відповідно ст. 20 ЗУ «Про теплопостачання» розрахунок тарифів на теплову енергію, вироблену на установках з використанням альтернативних джерел енергії для відповідних категорій споживачів здійснюється виходячи із діючих тарифів, з використанням природного газу, встановленого для відповідного суб`єкта господарювання (суб`єкта господарювання, що розраховує тариф), і лише у разі їх відсутності виходячи із середньозважених тарифів, встановлених Держенергоефективності для відповідного регіону.

2) Відповідно ст. 20 ЗУ «Про теплопостачання» тариф на виробництво теплової енергії для суб`єктів господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії на установках з використанням альтернативних джерел енергії, визнається для відповідних категорій споживачів виходячи з діючих тарифів на транспортування та постачання теплової енергії з використанням природного газу, встановленого для відповідного суб`єкта господарювання (суб`єкта господарювання, що розраховує тариф), і лише у разі їх відсутності виходячи із середньозважених тарифів, встановлених Держенергоефективності для відповідного регіону.

Затверджений Головою Держенергоефективності 25.09.2019 середньозважений тариф по Дніпропетровській області (середній щоквартальний) на 2019 рік для потреб і організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету складає 1835,74грн. без ПДВ, тобто 90% - це 1652,17грн. без ПДВ. Отже, з ПДВ цей тариф буде складати (1 652,17 + 330,43) 1982,60грн. за 1 Гкал. теплової енергії.

Враховуючи вище зазначене, тариф по Дніпропетровській області для підприємств які під час виробництва теплової енергії використовують альтернативні джерела енергії, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції, когенераційні установки, та установки з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на думку позивача, повинен бути на 2019 рік не вищим ніж 1982,60грн. за 1 Гкал. теплової енергії.

За таких обставин вартість обумовленої Договором кількості теплової енергії 1060,340 Гкал., яку Відповідач має надати Позивачу в 2019 році, буде складати 2102230,08грн. (разом з ПДВ) (1060,340 Гкал. х 1 982,60 грн.), тобто на 818688,70грн. менше, ніж передбачено в 3.1. Договору.

З урахуванням наведеного позивач просить суд внести зміни у п. 3.1. Договору № 255 на постачання теплової енергії від 28.11.2019, укладеного між Комунальним підприємством «Новомосковська центральна районна лікарня`ДОР» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтернативатеплосервіс» і викласти його в наступній редакції:

«п. 3.1. Ціна всього договору становить 2102230,08грн. (два мільйона сто дві тисячі двісті тридцять грн. 08 коп.) з урахуванням ПДВ - 420446,02грн.».

Короткий зміст заперечень відповідача та узагальнення його доводів.

03.01.2020 відповідач подав до канцелярії господарського суду Дніпропетровської області відзив на позов, тобто із дотриманням строку, встановленого в ухвалі суду від 23.12.2019.

У своєму відзиві на позов відповідач зазначає, що пунктом 4.2. Договору було визначено, що нарахування плати за теплову енергію здійснює постачальник по тарифах, встановлених відповідно до чинного законодавства України.

На дату укладення Договору діяли тарифи на теплову енергію, встановлені рішенням виконавчого комітету Вільнянської селищної ради від 25.04.2019 №14 на рівні 2295,58грн. (без урахування ПДВ), в тому числі: виробництво теплової енергії - 2190,37грн., транспортування теплової енергії - 7-,50 грн., постачання теплової енергії - 34,71грн. Тариф на теплову енергію, таким чином, з урахуванням ПДВ складав - 2754,70грн.

Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 20 ЗУ України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію для суб`єктів господарювання, що здійснюють її виробництво на установках з використанням альтернативних джерел енергії, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки, для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення встановлюються на рівні 90 відсотків діючого для суб`єкта господарювання тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів. У разі відсутності для суб`єкта господарювання встановленого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення тарифи на теплову енергію встановлюються на рівні 90 відсотків середньозваженого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів.

Тарифи на виробництво теплової енергії потреб установ і організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення, визначаються для суб`єктів господарювання, що здійснюють її виробництво на установках з використанням альтернативних джерел енергії, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки, як різниця між тарифом на теплову енергію, встановленим відповідно до частини четвертої цієї статті, і тарифами на транспортування та постачання теплової енергії, що визначаються на рівні діючих для суб`єкта господарювання тарифів на транспортування та постачання теплової енергії, виробленої з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів. У разі відсутності для суб`єкта господарювання встановлених тарифів на на транспортування та постачання теплової енергії, виробленої з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів тарифи на транспортування та постачання теплової енергії визначаються на рівні середньозважених тарифів на транспортування та постачання теплової енергії.

Але, цією ж ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» також передбачено, що тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії (абз.1). Тарифи повинні враховувати собівартість теплової енергії і забезпечувати рентабельність суб`єктів господарювання (абз. 14). Встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається (абз. 15 ст. 20 Закону України «Про теплопостачання»).

Відповідно до п.п. 6 п. 1 ст. 4 Закону України «Про ціни та ціноутворення» державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації) ( ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про ціни та ціноутворення»).

Згідно зі ст. 15 ЗУ «Про ціни та ціноутворення» установлення Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування державних регульованих цін на товари (послуги) в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, без визначення джерел для відшкодування різниці між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів не допускається і може бути оскаржено в судовому порядку.

Органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання). Виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Пунктом 4 ст. 10 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» передбачено, що встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво і може бути оскаржено в суді.

Відповідач зазначає, що ним тарифи на теплову енергію розраховувалися відповідно до «Порядку формування тарифів на теплову енергію», затверджену постановою КМ України від 01.06.2011 р. № 869 (в редакції на дату встановлення спірного тарифу). Цим «Порядком…» визначено, що тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання - це вартість вироблення, транспортування та постачання одиниці ( 1 Гкал) теплової енергії відповідної якості, як грошовий вираз планових та економічно обґрунтованих витрат, витрат на відшкодування втрат, планового прибутку (п. 4 Загальних положень «Порядку…»)

Відповідач вважає, що використання ним альтернативного виду палива - пелет - надає йому певні переваги по зрівнянню із суб`єктами господарюванню, які використовують традиційний вид палива - природний газ.

Відповідач також вважає, що під час встановлення тарифів на теплову енергію необхідно враховувати, що до прямих витрат, при розрахунку тарифів на теплову енергію, включаються витрати на придбання палива (газу, мазуту, вугілля, торфу, дров, паливної тріски, соломи, соняшникового лушпиння, а також брикетів та пелет з них, інших видів палива).

З урахуванням наведеного відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

ОБСТАВИНИ, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Доказами, відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, предметом доказування у господарській справі є лише ті факти, які мають матеріально-правове значення, тобто факти без з`ясування яких не можна правильно вирішити справу по суті.

Отже, обставинами, які входять до предмету доказування у даній справі є такі:

1. Обставини укладання договору.

2. Природа договору.

3. Розмір тарифу на послуги з теплопостачання станом на дату укладення Договору №225 від 28.11.2019 (вироблення, транспортування і постачання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

1. Обставини укладання договору.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 Господарського кодексу України).

Між КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ "НОВОМОСКОВСЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ" ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ" (далі - позивач, споживач) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АЛЬТЕРНАТИВТЕПЛОСЕРВІС" (далі - відповідач, постачальник) укладено договір №225 від 28.11.2019 на постачання теплової енергії (далі - договір).

Предметом договору визначено, що постачальник зобов`язується передати, а покупець - прийняти та оплатити послуги, найменування, ціна, кількість, номенклатура (асортимент) яких будуть визначатися сторонами в порядку, визначеному Договором. (пункт 1.1; 1.2.; 3.1. Договору).

Строк. Цей договір набуває чинності з момент його підписання і діє до 31.12.2019 включно (пункт 10.1 Договору).

Відтак, сторонами погоджено істотні умови договору.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір у встановленому порядку не оспорений, не визнаний недійсним.

Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

2. Природа договору.

За договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. ( частина 1 статті 275 Господарського кодексу України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором енергопостачання.

Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору енергопостчання, є господарськими зобов`язаннями і згідно з приписами статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

3. Обставини, які мають бути враховані при визначенні ціни послуг за договором.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частина 3 статті 124 Конституції України встановлює, що законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтею 651 Цивільного кодексу України і за загальним правилом, викладеним в частині 1 цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну або розірвання договору в порядку частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.

Так, за частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.

Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Натомість статтею 188 Господарського кодексу України врегульовано порядок зміни, розірвання господарських договорів, за яким сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини 2, 3, 4 статті 188 Господарського кодексу України).

Правила, передбачені частинами 2, 3, 4 статті 188 Господарського кодексу України, є матеріально-правовими, а не процесуальними. Процедура, передбачена ними, не відноситься до випадків обов`язкового досудового врегулювання спору в розумінні частини 3 статті 124 Конституції України та не спричиняє наслідків у вигляді повернення позовної заяви відповідно до приписів пункту 6 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Частинами 2 та 3 статті 188 Господарського кодексу України встановлений порядок проведення сторонами договору переговорів щодо добровільної зміни чи розірвання договору. Частиною 4 цієї статті визначено, заінтересована сторона може звернутися до суду, якщо виник спір.

Те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у частині 2 статті 651 Цивільного кодексу України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах. Такі підстави та умови виникнення юридичного спору у правовідносинах є однаковими незалежно від їх суб`єктного складу (за участі фізичних чи юридичних осіб) та змісту правовідносин (цивільні чи господарські).

Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 Цивільного кодексу України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 по справі №914/2649/17.

Згідно з частиною 19 статті 20 Закону України «Про теплопостачання» спори щодо формування та встановлення тарифів на теплову енергію вирішуються в судовому порядку.

Саме зі спірного питання щодо розміру тарифу на теплову енергію, який встановлений у пункті 3.1 Договору №255 на постачання теплової енергії від 28.11.2019, звернувся до суду із позовом позивач.

4. Позиція суду, який розглядає справу.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального Кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до частини 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб`єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Суд дійшов висновку, що ціноутворення на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії не є вільним, оскільки підлягає державному регулюванню. Враховуючи, що, виконавчий комітет Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області згідно з рішенням №14 від 25.04.2019 у межах своєї компетенції затвердив тариф на теплову енергію, у тому числі її виробництво, транспортування та постачання, ініційоване позивачем внесення змін до договору на постачання теплової енергії №14 від 25.04.2019 в частині ціни договору, визначеної у пункті 3.1 Договору, не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Згідно з рішенням Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №14 від 25.04.2019 та Додатком до нього були встановлені тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для котельні, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Гетьманстка, 238, яка надається ТОВ «Альтернативтеплосервіс» у розмірі 2754,70грн. за 1 Гкал. (з урахуванням ПДВ).

Відповідно до пункту 1.2. Договору №225 від 28.11.2019 відповідач (постачальник) зобов`язався поставити позивачу (споживачу) 1060,340 Гкал. теплової енергії .

Згідно з пунктом 3.1. цього Договору загальна вартість цього об`єму теплової енергії складає 2920918,78грн., що відповідає вартості 1 Гкал. у розмірі 2754,70грн., яка відповідає тарифу, встановленому в рішенні Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №14 від 25.04.2019.

За таких обставин відповідач, визначаючи в пункті 3.1. Договору загальну вартість теплової енергії у розмірі 2920918,78грн., діяв у відповідності до вимог закону, а саме:

- статті 1 Закону України "Про теплопостачання", якою визначено, що тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг;

- згідно з частинами 1, 2, 3 статті 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії;

- тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими;

- тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб`єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством;

- згідно з частиною 15 статті 20 Закону України «Про теплопостачання» встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається.

Отже, встановлення розміру тарифу на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії знаходився в компетенції, в даному випадку, органу місцевого самоврядування - виконавчого комітету Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, який своїм рішенням встановив цей тариф у розмірі 2754,70грн. за 1 Гкал. для відповідача.

Це рішення органу місцевого самоврядування жодною стороною Договору не оскаржувалося і воно є чинним на час розгляду справи, а тому відсутні будь-які підстави для перегляду зазначеного розміру тарифу на теплову енергію в цій справі, а отже - для задоволення позовних вимог щодо внесення змін у пункт 3.1 Договору №225 від 28.11.2019.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів.

Відповідно до положень частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтями 189, 191 Господарського кодексу України та статтями 10, 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.

З аналізу зазначених норм слідує, що тарифи на теплову енергію не можуть встановлюватись на розсуд сторін.

Згідно з приписами статей 11, 525, 526, 629 Цивільної кодексу України договір як підстава для виникнення цивільних прав та обов`язків є обов`язковим для виконання сторонами і за загальним правилом сторони не мають права змінити умови зобов`язання в односторонньому порядку, а повинні виконувати його належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, господарський суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Як вбачається із матеріалів справи позивач за подачу позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 1921,00грн., сплата якого підтверджена платіжним дорученням №59 від 12.12.2019 на суму 1921,00грн.

Розмір сплаченого позивачем судового збору відповідає вимогам Закону України "Про судовий збір".

За змістом 129 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи здійснюється розподіл судових витрат.

З урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покласти повністю на позивача з урахуванням того, що позовні вимоги судом не задоволені.

Щодо заяви позивача від 17.03.2020 за вих.№13/1-1218(2) та відповідача 17.03.2020 за вих.№б/н про розгляд справи без участі представників сторін.

Аналізуючи фактичні обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що неучасть представників сторін у судовому засіданні не перешкоджає розгляду справи по суті.

Керуючись статтями 2-5, 7-15, 18, 20, 24, 27, 73, 74, 76-80, 86, 91, 123, 129, 194-196, 200-201, 204-205, 218-220, 222, 232-233, 236-242, 253-254, 256-259, пунктом 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ.

У задоволенні позовних вимог КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА "НОВОМОСКОВСЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ" ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ" (51298, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, вул. Гетьманська, 238, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 26137707) до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АЛЬТЕРНАТИВТЕПЛОСЕРВІС" (49108, м. Дніпро, вул. ЯНТАРНА, буд. 79-А, кв. 89, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 42771569) про внесення змін в пункт 3.1. Договору №255 на постачання теплової енергії від 28.11.2019 відмовити.

Судові витрати покласти на КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО "НОВОМОСКОВСЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ" ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ" (51298, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, вул. Гетьманська, 238, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 26137707).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини 1,2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України).

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата підписання та складення повного судового рішення - 19.03.2020.

Суддя І.В. Петренко