РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.03.2020Справа № 910/2200/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп»

до Міністерства оборони України

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення 102 518 390,32 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Смігунова В.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Новікова В.О.

від відповідача: Ніколова В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо неприйняття бензину автомобільного довготривалого зберігання А-80-ДЗ, поставленого за договорами від 2 липня 2019 року № 286/1/19/23 та №286/1/19/24 у загальній кількості 2 931 тонн, а також стягнення з відповідача заборгованості за вищенаведеними договорами у загальному розмірі 182 275 231,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договорів №286/1/19/23 та 286/1/19/24 укладених між сторонами у липні 2019 року, в частині оплати та прийняття поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2020р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» залишено без руху.

20.02.2020р. та 21.02.2020р. на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли клопотання про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 19.02.2020 про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою від 24.02.2020р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 10.03.2020р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що зобов`язання з оплати товару, який було прийнято у зв`язку з порушення строків поставки на відповідальне зберігання у замовника не виникло.

10.03.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 18.03.2020р.

18.03.2020р. представником позивача було подано заяву про залишення без розгляду позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» до Міністерства оборони України в частині стягнення 79 756 841 грн.

Ухвалою від 18.03.2020р. залишено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» до Міністерства оборони України в частині стягнення 79 756 841 грн., без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.226 Господарського процесуального кодексу України.

За спільною заявою позивача та відповідача судом було закрито підготовче провадження та розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 18.03.2020р. представником позивача було надано усні пояснення по суті справи, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

В судовому засіданні 18.03.2020р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача 1 та третьої особи, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

02.07.2019р. між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» (постачальник) було укладено договір №286/1/19/23 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (бензин) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), згідно з яким постачальник зобов`язався поставити бензин автомобільного довготривалого зберігання А-80-ДЗ для потреб відповідача згідно специфікації, а відповідач - прийняти та оплатити його.

Згідно специфікації пункту 1.1 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р. постачальник зобов`язався поставити замовнику бензин автомобільний довготривалого зберігання А-80-ДЗ ДСТУ 8704:2017 у кількості 3 305, 00 тонн - до 30.08.2019р., 2 649, 00 тонн - до 30.09.2019р., 3 673, 00 тонн - до 31.10.2019р. на загальну вартість 315 380 520, 00 грн.

Ціна договору становить без податку на додану вартість 262 817 100 грн., крім того податок на додану вартість в сумі 52 563 420 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті становить 315 380 520 грн., в тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспортні витрати (п.3.1 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р.).

У розділі ІV договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р. сторонами обумовлено порядок здійснення оплати товару.

За умовами п.4.1 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р. розрахунок за фактично постачену продукцію здійснюється протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів передбачених цим договором.

У п.4.2 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р. вказано, що постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: рахунок-фактуру на відвантажену продукцію; акт приймання-передачі; видаткову накладну; повідомлення-підтвердження, яке оформлюється одержувачем замовника; копію паспорту якості на відвантажену продукцію; акт прийому-передачі продукції.

Пунктом 4.3 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р. визначено, що без вищевказаних документів або відсутності встановленої інформації, оплата постаченої продукції не здійснюється.

Пунктом 5.1 договору № 286/1/19/23 від 02.07.2019р. передбачено, що постачальником продукція постачається на умовах DDP до складу замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року згідно з встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та збереження в межах термінів, установлених діючими технічними умовами.

Продукція, яка буде постачена без згоди замовника, з порушенням положень договору (у тому числі в більшій кількості, ніж зазначено у специфікації до договору) чи постачена якщо одержувач замовника відмовився від її прийняття, приймається одержувачем замовника на відповідальне зберігання за винятком випадків, коли відповідно до вимог законодавства одержувач замовника вправі відмовитись приймати її від органів транспорту. Всі витрати пов`язані з відповідальним зберіганням такої продукції відшкодовуються за рахунок постачальника. Постачальник зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня отримання письмового повідомлення від замовником (одержувачів замовника) про прийняття продукції на відповідальне зберігання, розпорядитись не прийнятою до використання одержувачем замовника продукцією. При неотриманні в зазначені строки відповіді, одержувач замовника повідомляє замовника та розпоряджається продукцією, постаченою з порушенням умов договору відповідно до рішення замовника.

Договір вважається виконаним при умові постачання 99 % продукції (пункт 5.5 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р.).

Пунктом 6.1.1 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р. передбачено обов`язок замовника своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість постаченої продукції протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформлених документів передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 6.3 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р. постачальник зобов`язаний забезпечити постачання продукції у строки, встановлені договором та забезпечити постачання продукції, згідно специфікації та якість якої відповідає умовам, установленим розділом ІІ договору.

Згідно пункту 11.1 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р. постачальник забезпечив виконання своїх зобов`язань за договором у розмірі 5 % від суми договору (гарантія виконання зобов`язань від 20.06.2019р. на суму 15 769 026, 00 грн.).

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2020р., а в частині проведення розрахунків до повного їх виконання (п.10.1 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р. в редакції додаткової угоди №1 від 28.12.2019р.).

Одночасно, як вбачається з матеріалів справи, 02.07.2019р. між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФЕРСТ ГРУП» (постачальник) було укладено договір №286/1/19/24 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (бензин), для техніки спеціалізованого призначення (за кошти Державного бюджету України), умовами якого передбачено, що постачальник зобов`язується поставити у 2019 році (нафти і дистилятів (09130000-9) (бензин) (лот 2 (09132000-3) (бензин автомобільний довготривалого зберігання А-80-ДЗ) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник - забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно нижчевикладеною специфікацією.

Згідно змісту специфікації товаром є бензин автомобільний довготривалого зберігання А-80-ДЗ (61-013-2968) ДСТУ 8704:2017. Строки поставки визначено наступним чином: до 30.08.2019р. (включно) 2 695 тонн за ціною 27 300, 00 грн/л, загалом 73 573 500, 00 грн.; до 30.09.2019р. (включно) 3 365 тонн за ціною 27 300 грн/л, загалом на 91 864 500 грн.; до 31.10.2019р. (включно) 2 355 тонн за ціною 27 300 грн/л, а загалом на 64 291 500, грн. Загальна вартість продукції без податку на додану вартість 229 729 500 грн., крім того податок на додану вартість 45 945 900 грн. Загальна вартість продукції з податком на додану вартість 275 675 400 грн.

Згідно п. 3.1. договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р. ціна договору становить: без податку на додану вартість 229 729 500, 00 грн, крім того податок на додану вартість 45 945 900, 00 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті становить 275 675 400, 00 грн., у тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспортні витрати.

У розділі ІV договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р. сторонами обумовлено порядок здійснення оплати товару.

За умовами п.4.1 договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р. розрахунок за фактично постачену продукцію здійснюється протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів передбачених цим договором.

У п.4.2 договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р. вказано, що постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: рахунок-фактуру на відвантажену продукцію; акт приймання-передачі; видаткову накладну; повідомлення-підтвердження, яке оформлюється одержувачем замовника; копію паспорту якості на відвантажену продукцію; акт прийому-передачі продукції.

Пунктом 4.3 договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р. визначено, що без вищевказаних документів або відсутності і них встановленої інформації, оплата постаченої продукції не здійснюється.

Пунктом 5.1 договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р. передбачено, що постачальником продукція постачається на умовах DDP до складу замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року згідно з встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та збереження в межах термінів, установлених діючими технічними умовами.

Продукція, яка буде постачена без згоди замовника, з порушенням положень договору (у тому числі в більшій кількості, ніж зазначено у специфікації до договору) чи постачена якщо одержувач замовника відмовився від її прийняття, приймається одержувачем замовника на відповідальне зберігання за винятком випадків, коли відповідно до вимог законодавства одержувач замовника вправі відмовитись приймати її від органів транспорту. Всі витрати пов`язані з відповідальним зберіганням такої продукції відшкодовуються за рахунок постачальника. Постачальник зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня отримання письмового повідомлення від замовником (одержувачів замовника) про прийняття продукції на відповідальне зберігання, розпорядитись не прийнятою до використання одержувачем замовника продукцією. При неотриманні в зазначені строки відповіді, одержувач замовника повідомляє замовника та розпоряджається продукцією, постаченою з порушенням умов договору відповідно до рішення замовника. (п.5.4 договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р.).

Договір вважається виконаним при умові постачання 99% продукції (п. 5.5. договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р.).

Відповідно до п.6.3. договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р. постачальник зобов`язаний забезпечити постачання продукції у строки, встановлені договором; забезпечити постачання продукції, згідно специфікації та якість якої відповідає умовам, установленим розділом ІІ договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2020р., а в частині проведення розрахунків до повного їх виконання (п. 10.1. договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р. в редакції додаткової угоди №1 від 28.12.2019р.).

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018р. по справі №203/2612/13-ц, постанові від 19.06.2018р. по справі №5023/3905/12 та від 04.03.2019р. по справі №5015/6070/11.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України).

Доказів визнання недійсними у визначеному законом порядку договорів №286/1/19/23 від 02.07.2019р., №286/1/19/24 від 02.07.2019р. матеріали справи не містять, а отже, суд приймає вказані правочини в якості належних підстав для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов`язків з поставки товару.

Як свідчать матеріали справи, на поставку продукції за договорами №286/1/19/23 від 02.07.2019р., №286/1/19/24 від 02.07.2019р. сторонами було погоджено рознарядки, в яких визначено перелік одержувачів замовника, обсяги та строки поставки товару за відповідними адресами.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договорів №286/1/19/23 від 02.07.2019р., №286/1/19/24 від 02.07.2019р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ФЕРСТ ГРУП» було поставлено відповідачу товар на суму 102 518 390,32 грн., який було прийнято одержувачами замовника на підставі видаткових накладних.

З матеріалів справи вбачається, що листом №1501/20-08 від 15.01.2020р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ФЕРСТ ГРУП» скеровано на адресу Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України документи у відповідності до переліку, що визначений п.4.2 договорів №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р., а саме наступні документи: рахунки-фактури на відвантажену продукцію; акти приймання-передачі; видаткові накладні; повідомлення-підтвердження; копії паспортів якості на відвантажену продукцію; акти прийому-передачі продукції.

За твердженнями позивача, відповідачем всупереч умов договорів №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р. поставлену та прийняту одержувачами замовника продукцію на суму 102 518 390,32 грн. оплачено не було.

Листом №286/9/366 від 17.01.2020р. Міністерство оборони України відмовилось від подальшого прийняття виконання з боку постачальника своїх прав та обов`язків за договорами №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р.

Наразі, за поясненнями позивача бездіяльність Міністерства оборони України щодо неприйняття бензину автомобільного довготривалого зберігання А-80-ДЗ, поставленого за договорами №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р., й ухилення від його оплати є протиправними, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачем наголошено на тому, що замовник у відповідності до п.5.4 договорів №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р. у зв`язку з порушенням строків поставки відмовився від прийняття товару та повідомив постачальника про прийняття товару на відповідальне зберігання, з урахуванням чого у замовника обов`язок оплати товару не виник. Крім того, відповідачем наголошено на тому, що у відповідності до ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Частинами 1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.664 Цивільного кодексу України унормовано, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вказувалось судом вище, у розділах ІV договорів №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р. сторонами обумовлено порядок здійснення оплати товару.

За умовами п.4.1 договорів №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р. розрахунок за фактично постачену продукцію здійснюється протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів передбачених цим договором.

У п.4.2 договорів №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р. вказано, що постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: рахунок-фактуру на відвантажену продукцію; акт приймання-передачі; видаткову накладну; повідомлення-підтвердження, яке оформлюється одержувачем замовника; копію паспорту якості на відвантажену продукцію; акт прийому-передачі продукції.

Пунктом 4.3 договорів №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р. визначено, що без вищевказаних документів або відсутності в них встановленої інформації, оплата постаченої продукції не здійснюється.

Судом було встановлено, що на виконання умов договорів №286/1/19/23 від 02.07.2019р., №286/1/19/24 від 02.07.2019р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ФЕРСТ ГРУП» було поставлено у грудні 2019р. відповідачу товар на суму 102 518 390,32 грн., який було прийнято одержувачами замовника на підставі видаткових накладних, що додані до позовної заяви.

При цьому, надаючи оцінку вказаним видатковим накладним судом враховано, що за приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом прийнято до уваги, що кожна з наданих суду видаткових накладних містить посилання на складення останньої на підставі договорів №286/1/19/23 від 02.07.2019р., №286/1/19/24 від 02.07.2019р., підписана представниками постачальника та одержувача замовника у відповідності до умов укладених між сторонами правочинів.

Відповідачем обставин прийняття одержувачами замовника товару за наданими до матеріалів справи видатковими накладними не заперечувалось, відповідними доказами не спростовувалось.

Отже, суд приймає до уваги наявні в матеріалах справи видаткові накладні в якості належних та допустимих доказів поставки постачальником та прийняття одержувачами замовника товару за договорами №286/1/19/23 від 02.07.2019р., №286/1/19/24 від 02.07.2019р. на суму 102 518 390,32 грн.

З приводу тверджень відповідача про те, що замовник у відповідності до п.5.4 договорів №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р. у зв`язку з порушенням строків поставки відмовився від прийняття товару та повідомив постачальника про прийняття товару на відповідальне зберігання, з урахуванням чого у замовника обов`язок оплати товару не виник, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 1.1 договору №286/1/19/23 від 02.07.2019р. постачальник зобов`язався поставити замовнику бензин автомобільний довготривалого зберігання А-80-ДЗ ДСТУ 8704:2017 у кількості 3 305, 00 тонн - до 30.08.2019р., 2 649, 00 тонн - до 30.09.2019р., 3 673, 00 тонн - до 31.10.2019р. на загальну вартість 315 380 520, 00 грн.

Згідно змісту специфікації до договору №286/1/19/24 від 02.07.2019р. товаром є бензин автомобільний довготривалого зберігання А-80-ДЗ (61-013-2968) ДСТУ 8704:2017. Строки поставки визначено наступним чином: до 30.08.2019р. (включно) 2 695 тонн за ціною 27 300, 00 грн/л, загалом 73 573 500, 00 грн.; до 30.09.2019р. (включно) 3 365 тонн за ціною 27 300 грн/л, загалом на 91 864 500 грн.; до 31.10.2019р. (включно) 2 355 тонн за ціною 27 300 грн/л, а загалом на 64 291 500, грн. Загальна вартість продукції без податку на додану вартість 229 729 500 грн., крім того податок на додану вартість 45 945 900 грн. Загальна вартість продукції з податком на додану вартість 275 675 400 грн.

За умовами п.5.4 договорів продукція, яка буде постачена без згоди замовника, з порушенням положень договору (у тому числі в більшій кількості, ніж зазначено у специфікації до договору) чи постачена якщо одержувач замовника відмовився від її прийняття, приймається одержувачем замовника на відповідальне зберігання за винятком випадків, коли відповідно до вимог законодавства одержувач замовника вправі відмовитись приймати її від органів транспорту. Всі витрати пов`язані з відповідальним зберіганням такої продукції відшкодовуються за рахунок постачальника. Постачальник зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня отримання письмового повідомлення від замовником (одержувачів замовника) про прийняття продукції на відповідальне зберігання, розпорядитись не прийнятою до використання одержувачем замовника продукцією. При неотриманні в зазначені строки відповіді, одержувач замовника повідомляє замовника та розпоряджається продукцією, постаченою з порушенням умов договору відповідно до рішення замовника.

Судом вище було встановлено, що поставка товару, стягнення заборгованості з оплати якого є предметом спору, була здійснена постачальником у грудні 2019р.

Проте, судом встановлено, що товар був прийнятий одержувачами замовника шляхом підписання відповідних видаткових накладних.

У даному випадку посилання відповідача на лист №286/9/366 від 17.01.2020р. на підтвердження відмови замовника від прийняття товару ніяким чином не вказують на відмову від прийняття товару, який поставлено та прийнято за наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

Означені висновки суду обґрунтовуються тим, що у листі №286/9/366 від 17.01.2020р. Міністерство оборони України відмовилось від подальшого прийняття виконання з боку постачальника своїх прав та обов`язків за договорами №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р., а отже, відповідне ріщення замовника не стосується товару, який було поставлено позивачем та прийнято одержувачами замовника у грудні 2019р.

Таким чином, суд зазначає, що відмова Міністерства оборони України від подальшого прийняття виконання з боку постачальника своїх прав та обов`язків за договорами №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р. у листі №286/9/366 від 17.01.2020р. ніяким чином не нівелює обставин поставки позивачем товару на суму 102 518 390,32 грн., а отже і не спростовує обов`язку замовника з його оплати.

Судом було встановлено, що листом №1501/20-08 від 15.01.2020р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ФЕРСТ ГРУП» скеровано на адресу Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України документи у відповідності до переліку, що визначений п.4.2 договорів №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р., а саме наступні документи: рахунки-фактури на відвантажену продукцію; акти приймання-передачі; видаткові накладні; повідомлення-підтвердження; копії паспортів якості на відвантажену продукцію; акти прийому-передачі продукції. На підтвердження направлення вказаного листа з документами позивачем надано суду опис вкладення у цінний лист та поштову накладну №280 Публічного акціонерного товариства «Укрпошта».

Отже, виходячи зі змісту п.4.1 договорів №286/1/19/24 від 02.07.2019р. й №286/1/19/23 від 02.07.2019р., суд дійшов висновку, що строк розрахунку за фактично постачену позивачем відповідачу продукцію на суму 102 518 390,32 грн., настав.

При цьому, надаючи оцінку всім доводам учасників судового процесу, суд також не приймає як такі, що нівелюють обов`язок оплатити поставлений позивачем товар, посилання відповідача на те, що у відповідності до ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

З приводу наведеного суд зазначає, що як встановлено ч.1 ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

У відповідності до ч. 3 вказаної статті, розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними; за такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Суд звертає увагу на приписи ст.1 Бюджетного кодексу України, згідно яких бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.

Тобто, норми бюджетного законодавства не регулюють зобов`язальних правовідносин сторін, які виникли з договорів поставки товару та ніяким чином не можуть спростовувати права постачальника на отримання плати за поставлений товар.

Відповідно до ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення; у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності; не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналогічні норми містить ст. 617 Цивільного кодексу України, згідно якої, не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах також викладені в постановах Верховного Суду у справі №910/4377/18 від 01.07.2019, №910/2144/18 від 01.07.2019, №910/4375/18 від 08.07.2019р.

Крім того, суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У ст.12 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов`язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначено, що зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

За таких обставин, з огляду на все викладене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» до Міністерства оборони України в частині стягнення заборгованості в розмірі 102 518 390,32 грн.

Щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» про визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо неприйняття бензину автомобільного довготривалого зберігання А-80-ДЗ, поставленого за договорами від 2 липня 2019 року № 286/1/19/23 та № 286/1/19/24 у загальній кількості 2 931 тонн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Отже, у розумінні наведених положень правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом відкриття провадження у справах здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Проте, у даному випадку вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо неприйняття бензину автомобільного довготривалого зберігання А-80-ДЗ, поставленого за договорами від 2 липня 2019 року № 286/1/19/23 та № 286/1/19/24 у загальній кількості 2 931 тонн не є самостійною матеріально-правовою вимогою до відповідача у зобов`язальних відносинах, що виникли з договорів поставки товару.

В даному випадку означена вимога є вимогою про встановлення факту, оцінка наявності якого надається судом при вирішенні спору щодо стягнення оплати за товар, проте, ніяким чином не може бути самостійним предметом позову.

З урахуванням вищевикладеного позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» про визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо неприйняття бензину автомобільного довготривалого зберігання А-80-ДЗ, поставленого за договорами від 2 липня 2019 року № 286/1/19/23 та № 286/1/19/24 у загальній кількості 2 931 тонн підлягає залишенню без задоволення.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2.Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м.Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Площа Героїв Майдану, будинок 1, офіс 152, ) заборгованість в розмірі 102 518 390,32 грн. та судовий збір в сумі 735 700 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 23.03.2020р.

Суддя Спичак О.М.