ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2020 р. Справа№ 910/10958/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко А.І.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 11.03.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.12.2019

у справі №910/10958/19 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕГРА ЛОДЖИСТІКС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА"

про стягнення 2680828,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕГРА ЛОДЖИСТІКС" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмету позову (по суті - про збільшення позовних вимог) до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА" (далі - відповідач, скаржник) про стягнення санкцій за договором оренди залізничних вагонів №06-04/ПЛВ/2019 від 23.04.2019, разом у сумі, що дорівнює вказаній вище ціні позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов вказаного договору щодо оплати за отримані послуги та недотриманням меж передбаченої договором території курсування вагонів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕГРА ЛОДЖИСТІКС" 2680828 грн. 36 коп. штрафних санкцій за договором оренди вагонів № 06-04/ПЛВ/2019 від 23.04.2019, а також 40212 (сорок тисяч двісті дванадцять) грн. 42 коп. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 по справі № 910/10958/19 скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. Зазначає при цьому, що у Договорі відсутня пряма заборона на виїзд вагонів за межі України, і також скаржник вказує на неправильність нарахованих позивачем сум, так як вважає, що у зв`язку з поверненням вагонів його обов`язок сплачувати за них був відсутній, а щодо суми штрафу то обов`язок сплати не виник узагалі, оскільки відповідач вимогу про стягнення штрафу не отримував. Скаржник зазначає також, що суд неправильно застосував вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, неправильно дослідив та оцінив п. 7.15 Договору, згідно якого «Відповідач зобов`язується відшкодувати збитки та сплатити штраф протягом 10 календарних днів з моменту отримання вимоги позивача. Така вимога може бути направлена також на електронну адресу відповідача, зазначену в договорі». Також, у своїй апеляційній скарзі скаржник посилається на судову практику, а саме: постанова ВГСУ від 11.07.2006 у справі №16/239, постанова ВГСУ від 05.10.2010 у справі №18/62, постава Верховного Суду від 15.03.2017 справа №911/4620/15, рішення Господарського суду Київської області від 09.01.2019 у справі №911/2290/18.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 у справі №910/10958/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Яковлєва М.Л., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 у справі №910/10958/19. Призначено справу до розгляду на 19.02.2020.

06.02.2020 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Зазначає при цьому, що оскільки позивач звернувся до суду з вимогою саме про стягнення штрафу, а попереднє звернення з вимогою про сплату штрафу не передбачено законом, норми ч2 ст. 530 ЦК України не підлягають застосуванню.

17.02.2020 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про застосування заходів забезпечення позову у справі №910/10958/19. В обґрунтування даної заяви скаржник зазначає, що на даний час позивачем виявлено оголошення, розміщене на сайті https/www.metaprom . ru/companies/id43690-alfara-ooo, щодо продажу вагонів ТОВ "АЛЬФАРА". Тобто, як вбачається з вказаних вище оголошень, після звернення до суду апеляційної інстанції ТОВ "АЛЬФАРА" розпочато продаж активів, а саме нерухомого майна. З огляду на характер діяльності компанії - а саме надання послуг в сфері залізничних перевезень, відчуження рухомого майна, що є основним засобом одержання прибутку, може мати наслідком ненадходження коштів на рахунки підприємства, що матиме наслідком неможливість виконання рішення у разі набрання ним законної сили. Додатково позивач зазначає, що директор та засновник відповідача - Подолян Павло Сергійович, одночасно є директором ТОВ "МПС КАРГО". Вказане, на думку позивача, дає обґрунтовані підстави вважати, що відповідач має можливість у будь-який момент вивести власні активи у вигляді продажу рухомого майна або передати іншій юридичній особі, в тому числі ТОВ "МПС КАРГО".

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 у зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/10958/19.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 19.02.2020 для розгляду справи № 910/10958/19 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І., Порядок визначення/зміни складу господарського суду врегульовано ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 (з врахуванням ухвали про виправлення описки) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 у справі №910/10958/19 прийнято до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Шаптали Є.Ю., Тищенко А.І., розгляд справи призначено на 25.03.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕГРА ЛОДЖИСТІКС" про застосування заходів забезпечення позову у справі №91010958/195 - відмовлено.

04.03.2020 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява щодо доказів витрат позивача на професійну правничу допомогу, відповідно до якої останній зазначає, що всі наявні докази про розмір судових витрат, крім тих, що надані до відзиву на апеляційну скаргу, які сплатив або буде зобов`язаний сплатити позивач у зв`язку з розглядом справи будуть подані після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

04.03.2020 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшли додаткові письмові пояснення, в яких останній зазначає, що згідно п.1.9. Договору загальна вартість Договору - це загальна сума, яку повинен сплатити Орендар Орендодавцеві за весь період дії договору огляду на, що, на переконання позивача, штраф в розмірі 10% від вартості Договору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача згідно п.7.12. Договору складає 2453077,41 грн., що відображено в додатку №1 до позовної заяви.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2020 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 у справі №910/10958/19 на 11.03.2020.

06.03.2020 від відповідача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначає, що позивач в односторонньому порядку відмовився від Договору, про що свідчить лист позивача від 06.08.2019 №346-06/8-19, отже період дії Договору складає з 23.04.2019 по 06.08.2019.

В судовому засіданні 11.03.2020 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 по справі № 910/10958/19 скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 11.03.2020 представники позивача заперечили проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 по справі № 910/10958/19 залишити без змін.

В судовому засіданні 11.03.2020 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судовою колегією, на підставі Договору оренди № 06-04/ПЛВ/2019 від 23.04.2019 з додатковою угодою №1 від 11.06.2019 (далі разом - Договір), позивачем на підставі п. 2.1 Договору було передано в оренду відповідачу наступні залізничні вагони:

- за актом приймання-передачі №1 від 26.04.2019 за № 64170616, 64170624, 64170640, 64170673, 64170707, 64170715, 64170780, 64170806, 64170822, 64170830, зі специфікацією №2 від 26.04.2019, у п. 3 якої сторони погодили термін оренди до 26.04.2021 включно; вказані вагони прибули на станцію, зазначену Відповідачем 05.05.2019, та були оглянуті, що зафіксовано у відповідному акті технічного огляду;

- за актом приймання-передачі № 2 від 01.05.2019 за № 64169477, 64169782, 64169808, 64169824, 64169832, 64169857, 64169865, 64169873, 64169881, 64169907, зі специфікацією №1 від 26.04.2019, у п. 3 якої сторони погодили термін оренди до 01.05.2021 включно; вказані вагони прибули на станцію, зазначену Відповідачем 01.05.2019, та бути оглянуті, що зафіксовано у відповідному акті технічного огляду;

- за актом приймання-передачі №3 від 02.05.2019 за № 56087943, зі специфікацією №3 від 26.04.2019. у п. 3 якої сторони погодили термін оренди до 02.05.2021 включно; вказаний вагон прибув на станцію, зазначену Відповідачем, 06.05.2019, та був оглянутий, що зафіксовано у відповідному акті технічного огляду;

- за актом приймання-передачі №4 від 16.05.2019 за № 56454408, зі специфікацією №4 від 16.05.2019, у п. 3 якої сторони погодили термін оренди до 16.05.2021 включно; вказаний вагон прибув на станцію, зазначену Відповідачем, 16.05.2019, та був оглянутий, що зафіксовано у відповідному акті технічного огляду;

- за актом приймання-передачі №5 від 17.05.2019 за №56454440, 56226681 та 53584884, зі специфікацією №5 від 17.05.2019, у п. 3 якої сторони погодили термін оренди до 17.05.2021 року включно; вказані вагони прибули на станцію, зазначену Відповідачем 23.05.2019, та були оглянуті, що зафіксовано у акті технічного огляду;

- за актом приймання-передачі №6 від 20.05.2019 за № 64237027, 64237035, 64237043, 64237050, 64237068, зі специфікацією№6 від 20.05.2019, у п. 3 якої сторони погодили термін оренди до 20.05.2020 включно; вказані вагони прибули на станцію, зазначену Відповідачем 26.05.2019, та були оглянуті, що зафіксовано у відповідному акті технічного огляду.

Перелічені вище надані позивачем документи: акти приймання передачі, специфікації та акти технічного огляду, судом першої інстанції досліджені та визнані належними доказами, відповідач доказів на їх спростування не надав і не навів.

Дати прибуття указаних вище вагонів на станції підтверджені позивачем наданою на його запит інформацією ГІОЦ АТ "Українська Залізниця" (додаток №2 до пояснення від 29.11.2019), яку судом першої інстанції визнано належним доказом, оскільки вона надана безпосередньо оператором, що здійснював залізничне перевезення вагонів, та не спростована відповідачем.

Таким чином, загалом позивачем було передано в користування Відповідачу 30 вагонів, строк оренди кожної з групи вагонів, перелічених у актах, складав два роки.

Відповідно до п. 4.1. Договору, вартість оренди однієї одиниці РС (рухомий склад, указані вище вагони) за одну добу оренди становить:

- п. 4.1.1 - 10 грн. на добу за вагон, крім того ПДВ 20% - 2 грн., а разом 12 грн. на добу за вагон - нараховується з моменту підписання актів прийому-передачі РС в оренду і до прибуття вагонів на станцію, зазначену Орендарем в транспортній інструкції;

- п. 4.1.2 - 958,33 грн. на добу за вагон, крім того ПДВ 20% 191,67 грн., а разом 1150 грн., що на дату підписання договору складає 42,95 доларів США згідно курсу НБУ на цю ж дату (курс НБУ - 26,775371). Дана сума в доларах США є вихідною для подальшої щоквартальної індексації орендної плати відповідно до п. 4.4 Договору. Сума орендної плати, передбачена в даному підпункті, нараховується включно з дати прибуття вагонів на станцію, зазначену Орендарем в залізничній інструкції після прийому-передачі на станції зазначеної Орендодавцем.

Індексація орендної плати відповідно до даного Договору проводиться щоквартально на 1-й робочий день нового кварталу згідно курсу гривні по відношенню до долара США встановленого НБУ на 1-й робочий день нового кварталу (п. 4.4 Договору).

Відповідно до п. 4.5 Договору, оплата орендної плати здійснюється Орендарем в наступному порядку:

- за перший і останній місяці оренди - 100% суми, зазначеної в рахунку Орендодавця не пізніше 3-х банківських днів з дати підписання актів технічного огляду РС згідно п.2.2. Договору, і оплата може проводитися частинами за погодженням сторін;

- з другого місяця оренди - шляхом 100% передоплати за місяць оренди, не пізніше 5-го числа поточного місяця на підставі рахунку, виходячи з кількості РС, кількості днів оренди в місяць та плати за оренду одного вагона на добу.

Згідно з п. 4.6 Договору, орендна плата не нараховується за час знаходження РС в планових деповських, капітальних ремонтах та знаходження в Депо чи на ПТО, з ініціативи Орендодавця, в зв`язку з заміною не ремонтопридатних деталей та вузлів РС; період не нарахування орендної плати - з дати прийняття РС до перевезення на адресу Депо або ПТО (включно) до дати прибуття на станцію навантаження, зазначену Орендарем, після проведення зазначених у даному пункті ремонтів (включно).

Відповідно до п. 4.9 Договору, орендна плата нараховується з дати підписання акта прийому-передачі в оренду (включно) до дати підписання акта прийому-передачі з оренди (включно) з урахуванням особливостей, передбачених п 4. і. та 4.2. даного Договору.

Спір у даній виник у зв`язку порушенням відповідачем умов договору у частині повної та своєчасної сплати орендної плати, а також відповідачем було порушено умови договору шляхом порушення заборони на виїзд вагонів за межі України.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що у зв`язку зі міною кон`юнктури ринку між ним та Позивачем мало місце листування щодо зменшення розміру орендної плати за договором, але сторони згоди не досягли, тому Відповідач бажав повернути Позивачу вагони, натомість, Позивач вважає умови договору чинними і незмінними. З огляду на зміни у ринку залізничних перевезень, Відповідач вважає що настала істотна зміна обставин по відношенню до тих, у яких сторони уклали договір на визначених у ньому умовах. Щодо розміру штрафу, то його розрахунок Відповідач вважає необґрунтованим, оскільки договір є припиненим з 07.08.2019, а відповідну кількість вагонів Відповідач повернув Позивачу 14.08.2019 згідно акта.

Відповідач також зазначив, що на його думку у Договорі відсутня пряма заборона на виїзд вагонів за межі України, і також відповідач вказував на неправильність нарахованих позивачем сум, так як вважає, що у зв`язку з поверненням вагонів його обов`язок сплачувати за них був відсутній, а щодо суми штрафу то обов`язок сплати не виник узагалі, оскільки відповідач вимогу про стягнення штрафу не отримував.

Водночас позивач зазначив, що за його розрахунками розміри орендної плати, і суми заборгованості та санкцій відповідно є обґрунтованими, що він підтверджує документами щодо дат прибуття вагонів на станції, зазначені Відповідачем (подання лише 29.11.2019, оскільки раніше це питання не виникало). Щодо розміру орендної плати та її зміни з 01.07.2019, то Позивач це пояснює тим, що у п. 4.1.2 договору сторони домовились встановити вартість орендної плати на добу за вагон в розмірі 1150 грн. з ПДВ, що на дату підписання договору складало 42,95 доларів США згідно курсу НБУ на цю ж дату (курс НБУ - 26,775371), і дана сума в доларах США є вихідною для подальшої щоквартальної індексації орендної плати відповідно до п. 4.4 договору. Сума орендної плати, передбачена в даному підпункті, нараховується включно з дати прибуття вагонів на станцію, зазначену Орендарем в залізничній інструкції після прийому-передачі на станції зазначеної Орендодавцем. Індексація орендної плати проводиться щоквартально на 1-й робочий день нового кварталу згідно курсу гривні по відношенню до долара США встановленого НБУ на 1-й робочий день нового кварталу, тому 01.07.2019 відбулася індексація розміру орендної плати, і тоді курс гривні по відношенню до долара США встановленого НБУ склав 26,177939, тому, з огляду на індексацію, розмір орендної плати з 01.07.2019 склав 1124,34 грн. з ПДВ (936,95 грн. без ПДВ) за вагон на добу.

Щодо строків сплати орендної плати та загальної суми договору, то позивач наголошував, що орендна плата нараховується до дати підписання акта прийому-передачі з оренди (включно), і оскільки відповідачем в адресу позивача вагони у відповідності до умов договору не передані, відповідні акти не складалися та не підписувалися, то зобов`язання відповідача зі сплати орендної плати згідно п. 2.6, 2.13, 4.9 договору продовжують існувати. Тому Позивач, крім рахунків на оплату, доданих до позовної заяви, 30.08.2019 цінним листом №366 направив відповідачеві також акт наданих послуг №108 від 14.08.2019 на суму 251852,16 грн. з ПДВ, рахунок на оплату №91 від 27.08.2019; акт наданих послуг №111 від 28.08.2019 на суму 440741,28 грн. і рахунок на оплату №94 від 30.08.2019. Таким чином, за обрахунком позивача, станом на 30.08.2019 сума заборгованості відповідача перед Позивачем за оренду вагонів склала 668733,36 грн.

Щодо строку виконання відповідачем своїх зобов`язань, то позивач наголошує, що за умовами п.1.9 договору загальна вартість Договору - сума, яку повинен сплатити Орендар Орендодавцеві за весь період дії Договору, а узгоджена в п. 4.1 вартість Договору визначається на період його укладення та підлягає коригуванню під час дії Договору, у випадках передбачених Договором. При цьому, Позивач наголошує, що відповідно до частини 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Тому, на переконання позивача, зобов`язання, яке існувало на момент дії договору, однак лишилося невиконаним, підлягає виконанню незалежно від того, що термін дії договору закінчився.

Позивач наполягав, що зміна обставин, на надання яких посилається Відповідач, не є автоматичною підставою для зміну умов договору, і оскільки Позивач з цим не погоджується, то така зміну обставин, і відповідно, примусова зміна умов Договору, могли бути тільки встановлені в судовому порядку та здійснені судовим рішенням, проте Відповідач з таким позовом не звертався, і рішення суду відповідно відсутнє.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки умовами п. 1.9 Договору сторони встановили, що загальна вартість Договору - це сума, яку повинен сплатити Орендар Орендодавцеві за весь період дії Договору, а узгоджена в п. 4.1 вартість Договору визначається на період його укладення та підлягає коригуванню під час дії Договору, у випадках передбачених Договором, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до частини 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Тому, зобов`язання, яке існувало на момент дії договору, однак лишилося невиконаним, підлягає виконанню незалежно від того, що термін дії договору закінчився.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, чотири рахунки від 06.05.2019 (2 шт.), від 20.05.2019 та від 31.05.2019 на загальну суму 2 879 077,99 грн. були оплачені скаржником з порушеннями встановленого Договором строку, а саме, 13.05.2019 - 1 423 673,05 грн., 13.06.2019 - 200 000 грн., 14.06.2019 - 200 000 грн., 19.06.2019 - 1 055 404,94 грн. відповідно. А ще два рахунки №68 від 01.07.2019 та №85 від 30.07.2019 на суми 1 045 636,20 грн. кожен відповідно, скаржником не були оплачені узагалі.

Також, позивач, крім рахунків на оплату, доданих до позовної заяви, 30.08.2019 цінним листом №366 направив скаржнику також акт наданих послуг №108 від 14.08.2019 на суму 251 852,16 грн. з ПДВ, рахунок на оплату №91 від 27.08.2019; акт наданих послуг №111 від 28.08.2019 на суму 440 741,28 грн. і рахунок на оплату №94 від 30.08.2019. Докази оплати цих рахунків скаржником до матеріалів справи не надано, що також не спростовано в апеляційній.

Вказані вище рахунки, вказана у них кількість вагонів, днів в періоді користування вагонами та розмір орендної плати судовою колегією перевірені та визнані обґрунтованими та арифметично правильними, зокрема враховуючи п. 4.1, 4.4, 4.5 та 4.9 Договору, та відсутність у матеріалах справи доказів наявності підстав не нараховувати орендну плату, передбачених п. 4.6 Договору.

Суми орендної плати за користування вагонами, що вказані у наведених вище рахунках, скаржником не спростовані.

Доказів, що у встановленому законом порядку сторонами було досягнуто згоди зменшити встановлений Договором базовий розмір орендної плати матеріали справи не містять.

Твердження скаржника, що настала істотна зміна обставин по відношенню до тих, у яких сторони уклали Договір на визначених у ньому умовах, і тому визначений у Договорі розмір орендної плати є необґрунтованим, судовою колегією відхиляються, оскільки сторони не досягли згоди щодо істотної зміни обставин і зміну розміру орендної плати у зв`язку з цим, водночас відсутня зміна розміру орендної плати у судовому порядку.

При цьому, порушення скаржником умов Договору в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за вказаними вище рахунками - встановлені судовою колегією вище і скаржником не спростовані.

На переконання колегії суддів, наявність або відсутність у скаржника відповідного рахунку не звільняє останнього від обов`язку його оплатити, оскільки саме скаржник є зобов`язаною за Договором стороною зі своєчасної та повної сплати орендної плати. При цьому, судовою колегією враховано, що матеріали справи не містять доказів відмови позивачем скаржнику у видачі рахунку.

Як було вказано вище, відповідно до п. 4.9 Договору, орендна плата за вагони нараховується з дати підписання акта прийому-передачі в оренду (включно) до дати підписання акта прийому-передачі з оренди (включно).

В матеріалах справи відсутні докази, що скаржником у встановленому Договором порядку були повернути позивачу вагони, передані за описаними вище актами, з оренди.

При цьому, посилання скаржника, що вагони були частково фактично повернуті позивачу, тому розрахунок орендної плати та санкцій є необґрунтованим, судовою колегією відхиляються, оскільки доставка скаржником частини вагонів до будь-якої станції, з якої позивач може їх сам забрати, та повідомлення про це позивачу, на переконання судової колегії, не є поверненням вагонів у встановленому Договором порядку, на який сторони погодились за взаємною згодою, а відтак, такі дії є діями скаржника на власний розсуд, які позивача ні до чого не зобов`язують (оскільки він на такий порядок повернення вагонів не погоджувався), і зокрема, не зобов`язують забирати вагони, десь залишені скаржником.

Судом першої інстанції вірно встановлено та перевірено судовою колегією, що умови Договору не передбачають права скаржника на дострокове повернення вагонів (повернення до закінчення договірного строку користування ними).

Щодо строків сплати орендної плати та загальної суми Договору, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що орендна плата нараховується до дати підписання акта прийому-передачі з оренди (включно), і оскільки скаржником в адресу позивача вагони у відповідності до умов договору не передані, відповідні акти не складалися та не підписувалися, то зобов`язання скаржника зі сплати орендної плати продовжують існувати.

Підсумовуючи наведене, та виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, судова колегія дійшла до переконання, що скаржник порушив грошове зобов`язання зі своєчасної та повної сплати орендної плати за користування вагонами, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо застосування до нього правових наслідків, встановлених Договором або законом.

Також, судовою колегією встановлено, що всупереч встановленим у п. 1.3 Договору (продубльовано і у п. 6 додаткової угоди №1 від 11.06.2019) обмеженням території курсування вагонів виключно територією України (крім ОСС та Криму), частина вагонів, яка перебувала в оренді у скаржника, була направлена до Російської Федерації, зокрема, вагони №№64169477, 64169808, 64169832, 64169857 станом на 27.06.2019 знаходились на станції Бєлгород, Російська Федерація, та прямували до станції призначення - "Новопролетараська" (залізнична станція Малого кільця Московської залізниці у Москві) та "Очаково 1" (станція Київського напрямку Московської залізниці в місті Москва).

Обставина перебування вказаних вагонів на території Російської Федерації та прямування до станцій направлення на цій же території підтверджена наданою позивачем інформацією ГІОЦ АТ "Українська Залізниця", яку судом першої правомірно визнано належним доказом, оскільки вона надана безпосередньо оператором залізничних перевезень вагонів, та не спростована скаржником у своїй апеляційній скарзі.

При цьому, судова колегія зауважує, що надання позивачем у додатковій угоді від 11.06.2019 згоди на оперування вагонами контрагенту скаржника, ТОВ "Євтрансгаз Україна", як не обмежувало скаржника у праві користування орендованими вагонами, так і не звільняло його від обов`язків, передбачених Договором, зокрема, від обов`язку дотримуватись території курсування вагонів виключно територією України (крім ОСС та Криму).

Заперечення скаржника, що умови Договору не порушено, оскільки нема заборони на курсування вагонів у Російській Федерації, судом першої інстанції правомірно відхилено, оскільки договір містить чітке обмеження - що скаржник мав право здійснювати курсування вагонів виключно територією України (крім ОСС та Криму), і це обмеження, на переконання судовою колегії, скаржником було порушено шляхом направлення указаних вище вагонів до Російській Федерації.

Підсумовуючи наведене, та виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, судова колегія дійшла до переконання, що скаржник також порушив не грошове зобов`язання з дотримання території курсування вагонів, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо застосування до нього правових наслідків, встановлених Договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 27 998,85 грн. пені за порушення грошового зобов`язання зі сплати орендних платежів, 199 752,10 грн. штрафу за порушення терміну оплати за перший і останній місяць оренди,- 2 453 077,41 грн. штрафу у розмірі 10% відсотків від вартості Договору за порушення території курсування вагонів, що потягло своїм наслідком розірвання Договору, що разом складає 2680828,36 грн.

Так, у п. 7.2 Договору сторони погодили, що за несвоєчасне перерахування орендних платежів Орендар зобов`язується сплатити Орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. При цьому пеня розраховується, виходячи з кількості одиниць РС, що перебували в оренді в період прострочення оплати за орендною ставкою в даний період. Оплата пені не звільняє Орендаря від сплати основного боргу. Відповідно до п.п. 7.2.1 п. 7.2 Договору, за порушення терміну оплати за перший і останній місяць оренди згідно п. 4.5. Договору, Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати штрафу в розмірі 10% від суми, що підлягає оплаті за перший і останній місяць оренди.

Крім того, у 7.12 Договору сторони також погодили, що при затримці оплати орендної плати за Договором більше ніж на місяць, або порушення Орендарем умов п. 1.3., п.1.8. Договору, Орендодавець має право на розірвання договору в односторонньому порядку шляхом направлення письмового повідомлення Орендарю. В такому випадку Орендар сплачує Орендодавцю штраф в розмірі 10% відсотків від вартості Договору, зазначену в п. 1.9 Договору.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Судовою колегією встановлено, що позивач обґрунтовано скористався наданим йому Договором правом на односторонню відмову від Договору, оскільки скаржник порушив обмеження, встановлене п. 1.3 Договору - направив деякі вагони (перелік наведено вище) поза межі погодженої сторонами території курсування, тому у зв`язку з направленням позивачем відповідачу повідомлення №346-06/08-19 від 06.08.2019 про розірвання Договору, яке було вручено відповідачу 07.08.2019, у зв`язку із чим колегія суддів дійшла висновку, що Договір з 07.08.2019 є розірваним.

Посилання скаржника на більш раніше припинення правовідносин між сторонами у зв`язку з поверненням ним вагонів раніше, а також, оскільки він запропонував позивачу розірвати Договір раніше, судом першої інстанції правомірно відхилено, так як на більше раннє розірвання позивач згоди не висловив, а обставина повернення скаржником вагонів з оренди спростована судовою колегією вище.

Розрахунок вказаних суми пені та штрафів, наданий позивачем, судом перевірено та визнано обґрунтованим і арифметично правильним за наведені у ньому періоди нарахування; розмір санкцій є доведеним залученими позивачем до справи вищеописаними доказами, а також відсутністю їх належного спростування з боку скаржника.

Щодо тверджень скаржника, що якщо позивач вважає Договір розірваним, то не мав право нараховувати санкції після його розірвання, а також щодо бази нарахування для штрафу за порушення території курсування (що є вартістю Договору), то судова колегія такі твердження відхиляє, оскільки умовами п. 1.9 Договору сторони встановили, що загальна вартість Договору - це сума, яку повинен сплатити Орендар Орендодавцеві за весь період дії Договору, а узгоджена в п. 4.1 вартість Договору визначається на період його укладення та підлягає коригуванню під час дії Договору, у випадках передбачених Договором. Щодо строку, то судова колегія звертає увагу, що що відповідно до частини 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Тому, зобов`язання, яке існувало на момент дії договору, однак лишилося невиконаним, підлягає виконанню незалежно від того, що термін дії договору закінчився.

Посилання Відповідача на п. 7.15 Договору, що Орендар зобов`язується відшкодувати збитки і сплатити штраф протягом 10 календарних днів з моменту отримання вимоги Орендодавця, яка може бути направлена також на електронну пошту Орендаря, зазначену в Договорі, і оскільки скаржник такої вимоги не отримав, то обов`язок зі сплати штрафу ще не виник, судовою колегією відхиляються з огляду на наступне.

Пунктом 7.15. Договору сторони передбачили можливість стягнення штрафу в позасудовому порядку. В даному випадку судова колегія звертає увагу, що спосіб захисту свого порушеного права шляхом досудового врегулювання спору не є обов`язковим до правовідносин, що складаються між сторонами, оскільки право особи на звернення до суду передбачено статтею 55 Конституції України та відповідними нормами Господарського процесуального кодексу України. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Дана позиція викладена в рішенні Конституційного Суду від 9 липня 2002 року справа N 1-2/2002.

Доводи скаржника, що судом першої інстанції неправильно застосовано вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, за посиланням на судову практику, а саме: постанова ВГСУ від 11.07.2006 у справі №16/239, постанова ВГСУ від 05.10.2010 у справі №18/62, постава Верховного Суду від 15.03.2017 справа №911/4620/15, рішення Господарського суду Київської області від 09.01.2019 у справі №911/2290/18, судовою колегією залишаються поза увагою з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З аналізу вищевикладеної норми вбачається, що ч.2 ст. 530 ЦК України передбачає порядок виконання зобов`язань - тобто обов`язків передбачених договором, в яких строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги про його оплату, наприклад сплатити кошти за товари або послуги, поставити товари або надати послуги.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Водночас, колегія суддів зазначає, що у наведених скаржником судових рішеннях щодо дати виникнення зобов`язання судами застосована норма ст. 530 ЦК України виключно щодо зобов`язання за договором, а саме: щодо моменту оплати за поставлений товар у справі №16/239 та №911/4620/15, щодо надання послуг у справі №18/62, передачі товару у справі №911/2290/18.

Тобто, на переконання судової колегії, скаржником помилково ототожнено застосування ст. 530 ЦК України до вимоги про сплати штрафних санкцій з вимогою про виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 зазначено, що попереднє, до подання позову до господарського суду, звернення кредитора до боржника з вимогою про сплату сум штрафних санкцій не передбачено законом і тому не є обов`язковим. Отже, неподання позивачем (кредитором) доказів такого звернення не тягне за собою відмови в задоволенні відповідних позовних вимог.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до переконання, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 у справі №910/10958/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 у справі №910/10958/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАРА" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 у справі №910/10958/19 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/10958/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст складено 17.03.2020.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

А.І. Тищенко