РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.03.2020Справа № 910/15783/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Громадської організації "Українська спілка учасників АТО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Студія 1+1"

про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації.

Представники сторін:

від позивача: Заїка Н.О., довіреність б/н від 16.01.2020;

від відповідача: Здоровець С.В., довіреність б/н від 09.08.2019.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація «Українська спілка учасників АТО» звернулась до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ТОВ «ТРК «Студія 1+1» в ефірі телеканалу « 1+1» у телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_1» (ІНФОРМАЦІЯ_2), а також на веб-сайті https://1plus1.ua/, що ймовірно належить позивачу за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 була розміщена недостовірна інформація про Громадську організацію «Українська спілка учасників АТО», що принижує її ділову репутацію, а також честь та гідність її членів, в зв`язку з чим, позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію Громадської організації «Українська спілка учасників АТО» інформацію, поширену ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» у ІНФОРМАЦІЯ_2 телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_1» із назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5» в ефірі телеканалу « 1+1), на офіційному сайті телеканалу « 1+1», а також на офіційному каналі Youtube, а саме визнати недостовірними такі висловлювання:

1) «…але це не ті тушки, це учасники «Української спілки учасників АТО». Вони ледь не щомісяця пікетують Львівську мерію, силою захищають інтереси незаконного будівництва, або навпаки вибивають свій інтерес у цілком офіційного заводу»;

2) «Мова про учасників АТО. Але є серед них і такі хлопці, які перетворили свій статус на інструмент заробляння грошей. За круглу копійку вони, прикриваючись своїм статусом влаштовують акції протесту, блокують підприємства та навіть приймають участь у рейдерських захопленнях. Вітаю! Я - ОСОБА_1. Як Українська спілка ветеранів АТО працює на Львівські кримінальні структури та скільки в них коштує замовити наїзд на президента»;

3) «ІНФОРМАЦІЯ_5, які допомагають привласнити чуже майно, у другій частині нашої програми»;

4) «Замість того, що захищати місцевих вже знайомі нам учасники АТО почали їх банально залякувати»;

5) «І коли мешканці почали протестувати, блокувати будівництво, то їх приїхали пресувати, скажімо так, включно з фізичним впливом, оці учасники УСУ АТО і такі от подібні ветерани нібито».

Також, позивач просить суд зобов`язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» здійснити спростування поширеної недостовірної інформації відносно Громадської організації «Українська спілка учасників АТО», шляхом повідомлення ведучим про це у випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_1» (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми «ІНФОРМАЦІЯ_1») в такий самий спосіб та ідентично (адекватно) до форми програми «ІНФОРМАЦІЯ_1» (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми «ІНФОРМАЦІЯ_1»), не пізніше 10 дні з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 судом залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

19.11.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків, відповідно до якої, позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 12.11.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.12.2019.

27.11.2019 представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

У судове засідання 16.12.2019 представник відповідача з`явився, представник позивача не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 20.01.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

19.12.2019 представником позивача подано відповідь на відзив.

У судове засідання 20.01.2020 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 03.02.2020.

23.01.2020 представником відповідача подано відповідь на відзив.

03.02.2020 представником позивача подано клопотання про відкладення підготовчого судового засідання.

У судове засідання 03.02.2020 представник відповідача з`явився, представник позивача не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання до 17.02.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

У судове засідання 17.02.2020 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 10.03.2020.

У судове засідання 10.0.2020 представники сторін з`явились.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 10.03.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_4 в ефірі телеканалу « 1+1» у телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_1» (ІНФОРМАЦІЯ_2) телевізійну діяльність на якому здійснює Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРК "Студія 1+1" (далі - відповідач), а також на веб-сайті https://1plus1.ua/, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 вийшов випуск під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5», який також розміщено на офіційному каналі телеканалу Youtube, у якому поширено наступну інформацію:

1) "…але це не ті тушки, це учасники "Української спілки учасників АТО". Вони ледь не щомісяця пікетують Львівську мерію, силою захищають інтереси незаконного будівництва, або навпаки вибивають свій інтерес у цілком офіційного заводу";

2) "Мова про учасників АТО. Але є серед них і такі хлопці, які перетворили свій статус на інструмент заробляння грошей. За круглу копійку вони, прикриваючись своїм статусом влаштовують акції протесту, блокують підприємства та навіть приймають участь у рейдерських захопленнях. Вітаю! Я - ОСОБА_1. Як Українська спілка ветеранів АТО працює на Львівські кримінальні структури та скільки в них коштує замовити наїзд на президент";

3) "ІНФОРМАЦІЯ_5, які допомагають привласнити чуже майно, у другій частині нашої програми";

4) "Замість того, що захищати місцевих вже знайомі нам учасники АТО почали їх банально залякувати";

5) "І коли мешканці почали протестувати, блокувати будівництво, то їх приїхали пресувати, скажімо так, включно з фізичним впливом, оці учасники УСУ АТО і такі от подібні ветерани нібито".

Позивач зазначає, що поширена відповідачем інформація, є недостовірною і такою, що не відповідає дійсності та наносить шкоду діловій репутації підприємства, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати означену інформацію недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію позивача та зобов`язати відповідача здійснити спростування поширеної недостовірної інформації відносно позивача шляхом повідомлення ведучим про це в випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_1» (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми «ІНФОРМАЦІЯ_1») в такий самий спосіб та ідентично (адекватно) до форми поширеної неправдивої інформації, а саме шляхом повідомлення ведучим про це в випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_1» (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми «ІНФОРМАЦІЯ_1»), не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, зазначає, що наведена інформація є оціночними судженнями, які не можуть бути самі по собі підставою для спростування інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права на вираження власних поглядів і оціночних суджень.

Також відповідач зазначає, що наведена інформація не стосується саме позивача, при цьому, відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів, що оспорювана інформація завдала шкоди особистим немайновим правам позивача.

Крім того, відповідач зазначає, що відповідач не має жодного відношення та не здійснює управління користувачем, який поширив відповідну оспорювань інформацію на відеохостинговому ресурсі Youtube.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Статтею 94 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, та таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, використанням, і поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Цивільного кодексу інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» передбачено, що кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 7 України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом.

Згідно частини 2 наведеної статті визначено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Згідно з абз.5 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

За змістом статті 91 Цивільного кодексу України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 Цивільного кодексу України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб`єкта (підприємця).

Отже, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до частини 1 статті 277 Цивільного кодексу України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до частини 1 статті 299 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Як визначено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як зазначено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

ІНФОРМАЦІЯ_4 в ефірі телеканалу « 1+1» у телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_1» (ІНФОРМАЦІЯ_2), а також на веб-сайті https://1plus1.ua/, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 вийшов випуск під назвою «Атовці- рейдери », який також розміщено на відеохостингу Youtube , у якому поширено наступну інформацію:

1) "…але це не ті тушки, це учасники "Української спілки учасників АТО". Вони ледь не щомісяця пікетують Львівську мерію, силою захищають інтереси незаконного будівництва, або навпаки вибивають свій інтерес у цілком офіційного заводу";

2) "Мова про учасників АТО. Але є серед них і такі хлопці, які перетворили свій статус на інструмент заробляння грошей. За круглу копійку вони, прикриваючись своїм статусом влаштовують акції протесту, блокують підприємства та навіть приймають участь у рейдерських захопленнях. Вітаю! Я - ОСОБА_1. Як Українська спілка ветеранів АТО працює на Львівські кримінальні структури та скільки в них коштує замовити наїзд на президент";

3) "Атовці-рейдери, які допомагають привласнити чуже майно, у другій частині нашої програми";

4) "Замість того, що захищати місцевих вже знайомі нам учасники АТО почали їх банально залякувати";

5) "І коли мешканці почали протестувати, блокувати будівництво, то їх приїхали пресувати, скажімо так, включно з фізичним впливом, оці учасники УСУ АТО і такі от подібні ветерани нібито".

Доказів того, що ведення відеоконтенту на офіційній сторінці телеканалу « 1+1» у відеохостинговому ресурсі Youtube здійснюється не відповідачем, останнім не надано, як і доказів того, що відповідачем вчинялись дії з метою припинення протиправної діяльності від імені відповідача, останнім до матеріалів не надано, як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів, в зв`язку з чим, з огляду на розповсюдження сюжету у прямому ефірі телеканалу та на сайті телеканалу, суд відхиляє доводи відповідача про розповсюдження такого сюжету на відеохостинговому ресурсі Youtube не відповідачем.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 79 ГПК України, якою унормовано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування, суд приймає як належні докази, надані позивачем, в підтвердження поширення в ефірі телеканалу « 1+1» у телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_1» (ІНФОРМАЦІЯ_2), а також на веб-сайті https://1plus1.ua/, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 та на відеохостингу Youtube, інформації саме відповідачем.

У зв`язку з викладеним, суд також враховує, що відповідачем не заперечуються обставини, щодо поширення наведеної інформація на телеканалі та на веб-сайті.

При цьому, оскільки спірна інформація була розміщена відповідачем на веб-сайті в мережі Інтернет, суд доходить висновку, що така інформація отримала форму поширення невизначеному колу осіб.

В підтвердження заявлених позовних вимог, позивачем надано Висновок експерта № 056/298 від 04.10.2019, відповідно до якого, інформація про громадську організацію «Українська спілка учасників АТО», представлена в текстовому матеріалі відео-публікації «ІНФОРМАЦІЯ_5», може завдавати шкоди репутації «Української спілки учасників АТО». Негативну інформацію про громадську організацію «Українська спілка учасників АТО», що виражена у формі твердження і може завдавати шкоди репутації «Української спілки учасників АТО», містять такі висловлення:

1) "…але це не ті тушки, це учасники "Української спілки учасників АТО". Вони ледь не щомісяця пікетують Львівську мерію, силою захищають інтереси незаконного будівництва, або навпаки вибивають свій інтерес у цілком офіційного заводу";

2) "Мова про учасників АТО. Але є серед них і такі хлопці, які перетворили свій статус на інструмент заробляння грошей. За круглу копійку вони, прикриваючись своїм статусом влаштовують акції протесту, блокують підприємства та навіть приймають участь у рейдерських захопленнях. Вітаю! Я - ОСОБА_1. Як Українська спілка ветеранів АТО працює на Львівські кримінальні структури та скільки в них коштує замовити наїзд на президент";

3) "ІНФОРМАЦІЯ_5, які допомагають привласнити чуже майно, у другій частині нашої програми";

4) "Замість того, що захищати місцевих вже знайомі нам учасники АТО почали їх банально залякувати";

5) "І коли мешканці почали протестувати, блокувати будівництво, то їх приїхали пресувати, скажімо так, включно з фізичним впливом, оці учасники УСУ АТО і такі от подібні ветерани нібито".

Статтею 98 Господарського процесуального кодексу визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Однак, доказів того, що Висновок експерта № 056/298 від 04.10.2019 складений судовим експертом, матеріали справи не містять.

В свою чергу, лінгвістична експертиза мовлення, є видом (підвидом) криміналістичної експертизи (п. 1.2.1 п. 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998,

Приписами ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.

Частиною 2 та 3 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.

До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Відтак, з огляду на вищевикладене, оскільки доказів того, що експерт Ажнюк Б.М., яким складено висновок експерта № 056/298 від 04.10.2019, є судовим експертом, матеріали справи не містять, суд не приймає означений висновок у якості належного та допустимого доказу.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Отже, для вирішення спору та прийняття правильного рішення необхідно встановити:

- чи мало місце поширення відповідачем інформації;

- чи стосувалася поширена інформація позивача;

- чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, що не відповідає дійсності;

- чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача.

При цьому, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Так, частиною першою статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.

Таким чином, відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Як вбачається з досліджуваного у судовому засіданні відеосюжету, інформація 1) "…але це не ті тушки, це учасники "Української спілки учасників АТО". Вони ледь не щомісяця пікетують Львівську мерію, силою захищають інтереси незаконного будівництва, або навпаки вибивають свій інтерес у цілком офіційного заводу"; 2) "Мова про учасників АТО. Але є серед них і такі хлопці, які перетворили свій статус на інструмент заробляння грошей. За круглу копійку вони, прикриваючись своїм статусом влаштовують акції протесту, блокують підприємства та навіть приймають участь у рейдерських захопленнях. Вітаю! Я - ОСОБА_1. Як Українська спілка ветеранів АТО працює на Львівські кримінальні структури та скільки в них коштує замовити наїзд на президент"; 3) "Атовці-рейдери, які допомагають привласнити чуже майно, у другій частині нашої програми"; 4) "Замість того, що захищати місцевих вже знайомі нам учасники АТО почали їх банально залякувати"; 5) "І коли мешканці почали протестувати, блокувати будівництво, то їх приїхали пресувати, скажімо так, включно з фізичним впливом, оці учасники УСУ АТО" висловлена у формі оціночних суджень.

Зокрема з аналізу мовних висловлювань у сукупності із сюжетом вбачається, що означена інформація виражає ставлення того, хто говорить з урахуванням відеосюжету.

Суд зазначає, що фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Однак позивачем жодним чином не обґрунтовано яким чином інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати може бути перевірена фактами.

При цьому, інформація "…але це не ті тушки, це учасники "Української спілки учасників АТО" не є негативною інформацію, інформація «Мова про учасників АТО. Але є серед них і такі хлопці, які перетворили свій статус на інструмент заробляння грошей. За круглу копійку вони, прикриваючись своїм статусом влаштовують акції протесту, блокують підприємства та навіть приймають участь у рейдерських захопленнях. Вітаю! Я - ОСОБА_1. Як Українська спілка ветеранів АТО працює на Львівські кримінальні структури та скільки в них коштує замовити наїзд на президент" є фактично назвою сюжету, яка не викладена у формі стверджувальної інформації лише в частині представлення ведучого «Вітаю! Я - ОСОБА_1», в свою чергу, інформація «І коли мешканці почали протестувати, блокувати будівництво, то їх приїхали пресувати, скажімо так, включно з фізичним впливом, оці учасники УСУ АТО"» є фактично оціночною думкою респондента.

Інформація "Атовці-рейдери, які допомагають привласнити чуже майно, у другій частині нашої програми" є анонсом другої частини програми, яка за своєю суттю не є стверджувальною інформацією, яку можливо було б перевірити доказами, оскільки означена інформація не містить ані дат, ані конкретних осіб як допомагають привласнити чуже майно, ані посилань на таке майно, тобто не містить фактичної інформації.

Аналізуючи спірну інформацію, суд зазначає, що означена інформація за своїм змістом не містить жодних дат, місць, конкретних подій, тобто жодного фактажу, за наявності якого означена інформація могла би бути перевірена доказами.

При цьому, інформація "Мова про учасників АТО. Але є серед них і такі хлопці, які перетворили свій статус на інструмент заробляння грошей. За круглу копійку вони, прикриваючись своїм статусом влаштовують акції протесту, блокують підприємства та навіть приймають участь у рейдерських захопленнях. Вітаю! Я - ОСОБА_1. Як Українська спілка ветеранів АТО працює на Львівські кримінальні структури та скільки в них коштує замовити наїзд на президент"; "Атовці-рейдери, які допомагають привласнити чуже майно, у другій частині нашої програми"; "Замість того, що захищати місцевих вже знайомі нам учасники АТО почали їх банально залякувати", яку позивач вважає негативними фактичними твердженнями не містить жодної конкретизації та посилань саме на позивача у справі, що б свідчило про викладення такої інформації саме про позивача - як юридичної особи.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 30 Закону України "Про інформацію" визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Поряд із тим, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Зокрема, суд приймає до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 08.17.1986 у справі Лінгенса (12/1984/84/131), у якому суд зазначив, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 25.03.2005 у справі "Українська Прес-Група" проти України", у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, § 46).

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 року зазначено, що згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

При цьому, суд також вважає за необхідне зазначити, що за визначеннями Закону України «Про громадські об`єднання» громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів, в свою чергу громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Отже, оскільки Громадська організації "Українська спілка учасників АТО" є добровільним об`єднанням фізичних осіб, позивач не може ототожнювати всіх її членів, як виключно учасників такої організації та бути обізнаним щодо дій кожного з учасників, а отже відповідно висловлена відповідачем оціночна інформація про учасників, а не самого позивача, не свідчить про негативність такої інформації саме по відношенню до позивача.

При цьому, жодних доказів завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача або наявності перешкод у позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право внаслідок поширення відповідачем інформації, позивачем не надано.

За наведених у сукупності обставин, оскільки позивачем не доведено наявності юридичного складу правопорушення, слід дійти висновку, що вимоги позивача про визнання недостовірною інформації, поширеної TOB "Телерадіокомпанія "Студія 1+1" є необґрунтованими, оскільки дана інформація несе характер оціночних суджень, у зв`язку із чим у задоволенню позову у даній частині вимог слід відмовити.

З урахуванням вищезазначеного та приймаючи до уваги приписи ст. 30 Закону України "Про інформацію", з огляду на те, що спірну інформацію слід вважати оціночним судженням, вимоги позивача про зобов`язання TOB "Телерадіокомпанія "Студія 1+1» здійснити спростування поширеної недостовірної інформації відносно позивача шляхом повідомлення ведучим про це в випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_1» (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми «ІНФОРМАЦІЯ_1») в такий самий спосіб та ідентично (адекватно) до форми поширеної неправдивої інформації, а саме шляхом повідомлення ведучим про це в випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_1» (або іншої подібної програми, у випадку припинення виходу програми «ІНФОРМАЦІЯ_1»), не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили є також необґрунтованими, як такі, що є похідними від вимог про визнання недостовірною інформацію, у зв`язку із чим, позовні вимоги у зазначених частинах також не підлягають задоволенню.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пунктів 1 та 2 частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Таким чином, оскільки судом не приймається висновок, виконаний не судовим експертом, а також з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, витрати на проведення експертизи у розмірі 2000,00 грн. та на сплату науково-допоміжної і науково-дослідної роботи з аналізу текстового матеріалу у розмірі 13000,00 грн., заявлені позивачем, підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 19.03.2020

Суддя О.А. Грєхова