ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2020 р. Справа№ 910/7983/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Разіної Т.І.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 10.02.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 23.09.2019 (повний текст складено 02.10.2019)

у справі № 910/7983/19 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Концерну "Міські теплові мережі"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання частково недійними пунктів договору

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Концерн "Міські теплові мережі" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"" про визнання частково недійсними пунктів 6.1 та 11.3 договору купівлі-продажу природного газу №5182/1617-ТЕ-13 від 11.10.2016, укладеного між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"" та Концерном "Міські теплові мережі", а саме: абзац 3 пункту 6.1, підпункти 3 та 4 пункту 11.3 договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні пункти договору не відповідають положенням постанови Кабінету Міністрів України №444 від 13.07.2016, якою затверджено Примірний договір купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій; постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, якою встановлено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій; Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженому наказом Міненерговугілля та Міністерством фінансів України №693/688 від 03.08.2015; Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002. Крім того, вказаний договір був підписаний позивачем на вкрай невигідних умовах під загрозою зриву опалювального сезону 2016-2017 років.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 у справі № 910/7983/19 у задоволенні позову Концерну "Міські теплові мережі" відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що враховуючи свободу договору як одну із загальних засад законодавства, позивач, підписуючи договір, підтвердив обізнаність з його умовами та наявність волі на його укладення саме в такій редакції.

Також позивач вчинив дії щодо схвалення Договору, прийнявши поставлений відповідачем природний газ та здійснив розрахунок у повному обсязі, але з порушенням строків оплати у зв`язку із затримкою відшкодування сум субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субвенцій та компенсацій на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

У зв`язку із наведеним суд дійшов висновку про те, що абзац 3 пункту 6.1 та підпункти 3, 4 пункту 11.3 договору №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу, укладеного між ПАТ "НАК "Нафтогаз України"" та Концерном "Міські теплові мережі" не суперечить актам цивільного законодавства, а виконання умов зазначеного договору шляхом прийняття природного газу, здійснення оплати за отриманий товар на умовах вказаного договору, свідчить про погодження, прийняття та виконання сторонами усіх умов оспорюваного договору.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що доводи позивача про укладення договору №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу від 11.10.2016 на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання правочину недійсним в розумінні ст. 203 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Концерн "Міські теплові мережі" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №910/12694/18 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, не наданням належної оцінки доказам, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, не повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що Кабінетом Міністрів України була затверджена Постанова №444 від 13.07.2016 року, якою був затверджений Примірний договір купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій (далі - Постанова №444). Дійсно, Постановою №444 в первісній редакції були передбачені наступні умови: «Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природній газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.» (абз. 4 пункту 20 Примірного договору).

Однак, на момент початку фактичного виконання договору (01.10.2016 року) Постановою КМУ № 655 від 22.09.2016 року пункт 20 Примірного договору було змінено та викладено в новій редакції: «Оплата вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 (Офіційний вісник України, 2005 р., № 2, ст. 88).» (абз. З пункту 20 Примірного договору).

Апелянт зазначає, що на момент укладення договору (11.10.2016 року) був затверджений примірний договір, що передбачав можливість споживача проводити розрахунки за придбаний природний газ у строки та за процедурою, передбаченою Постановою №20, про що позивачем зазначено у позові.

Одночасно апелянт зазначає, що Постановою КМУ від 11.01.2018 року №25 було внесено зміни до примірного договору, якими спірний пункт договору виключений та встановлений механізм оплати природного газу за рахунок субвенцій, а отже держава в особі КМУ фактично встановила стандарт договірних відносин для аналогічних до спірних відносин, погодившись на наявність впливу спільних протокольних рішень.

Незважаючи на вищезазначені обставини, відповідач запропонував позивачу до підписання договір, умови якого були вкрай невигідні для позивача, а позивач під загрозою зриву опалювального сезону 2016-2017 років через неотримання від відповідача номінацій на поставку природного газу на жовтень 2016 року був вимушений підписати запропоновану відповідачем редакцію договору.

Апелянт переконаний, що оспорюваний правочин в частині абзацу 3 пункту 6.1., підпунктів 3 та 4 пункту 11.3. договору був укладений з порушеннями приписів діючого законодавства та проти волі позивача та під тиском тяжких обставин, що змусило Концерн «Міські теплові мережі» підписати договір на вкрай невигідних умовах. Підписуючи договір, позивач не міг передбачити реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваними пунктами договору, вказані обставини є підставою для визнання недійсним в частині пунктів 6.1 та 11.3 договору.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, водночас, у судових засіданнях наголошував, що позивачем було вчинено дії по схваленню договору та останнім не доведено невідповідності оспорюваного пункту договору положенням чинного законодавства.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2019, апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові у справі № 910/7983/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Тищенко А.І., судді Скрипка І.М., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду м. Києва від 23.09.2019 (повний текст складено у справі № 910/7983/19, справу призначено до розгляду на 10.12.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 оголошено перерву у розгляді справи до 21.01.2020 для надання можливості представнику позивача належним чином підготуватися до судового засідання

02.01.2020 року через відділ документального забезпечення суду від Концерну "Міські теплові мережі" надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції у приміщенні Господарського суду Запорізької області.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/55/20 від 09.01.2020 у зв`язку з перебуванням судді Скрипки І.М., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до підпункту 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу у справі № 910/7983/19 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2020 у справі № 910/7983/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя: Тищенко А.І., судді: Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б.

Прийняти апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду м. Києва від 23.09.2019 у справі № 910/7983/19 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Тищенко А.І., судді: Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2020 задоволено клопотання Концерну "Міські теплові мережі" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення судового засідання у справі № 910/7983/19 в режимі відеоконференції призначено на 21.01.2020.

У процесі здійснення підготовчих дій суддею Іонніковою І.А. заявлено самовідвід від розгляду апеляційної скарги Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду м. Києва від 23.09.2019 у справі № 910/7983/19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 (головуючий суддя: Тищенко А.І., судді: Іоннікова І.А. Михальська Ю.Б.,) заяву судді Північного апеляційного господарського суду Іоннікової І.А. про самовідвід від розгляду справи № 910/7983/19 задоволено. Матеріали справи № 910/7983/19 передано на повторний автоматизований розподіл відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2020 апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду м. Києва від 23.09.2019 у справі № 910/7983/19 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Тищенко А.І., суддів: Михальської Ю.Б., Разіної Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду м. Києва від 23.09.2019 у справі № 910/7983/19 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Тищенко А.І., судді: Михальська Ю.Б., Разіна Т.І., розгляд справи у справі № 910/7983/19 призначено в режимі відеоконференції на 10.02.2020.

Явка представників сторін

У судове засідання, призначене на 10.02.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

11.10.2016 між Концерном "Міські теплові мережі" (далі - Концерн, споживач/позивач) та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України"", постачальник/відповідач) було укладено договір №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу, відповідно до якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 1.2. договору природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.

Пунктом 6.1. договору визначено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Пунктом 11.3 договору сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору:

1) усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених у пунктах 11.5 та 11.6 цього договору;

2) сторони погодили, що зміни до цього договору, викладені не у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору, не можуть бути застосовані до відносин сторін за цим договором;

3) договір про організацію взаєморозрахунків не вносить змін до цього Договору та може бути застосований до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору;

4) будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами:

не можуть бути використані для внесення змін до цього договору;

можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору.

Згідно з пунктом 12.1. Договору цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 до 31 березня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На думку позивача, абзац 3 пункту 6.1 та підпункти 3, 4 пункту 11.3 Договору не відповідають нормам діючого законодавства, у зв`язку з чим мають бути визнані судом недійсними.

В обґрунтування вказаного позивач наголошує, що вказані положення договору суперечать Примірному договору купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №444 від 13.07.2016 в редакції від 22.09.2016, яка діяла на моменту укладення договору. Зокрема, п. 20 Примірного договору було викладено в новій редакції: "Оплата вартості придбаного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. №20.

Тобто, на момент укладення договору був затверджений Примірний договір, що передбачав можливість споживача проводити розрахунки за придбаний природний газ у строки та за процедурою, передбаченою постановою КМУ №20. Проте, оспорювані пункти договору №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу від 11.10.2016 не відповідають п. 20 Примірного договору.

Крім того, позивач зазначає, що був вимушений підписати договір №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу від 11.10.2016 на вкрай невигідних для себе умовах з метою недопущення зриву опалювального сезону 2016-2017 років в м. Запоріжжя.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Узагальнені твердження скаржника зводяться до того, що положення абз. 3 пункту 6.1. та підпункти 3 та 4 пункту 11.3 Договору купівлі-продажу природного газу № 5182/1617-ТЕ-13 від 11.10.2016 суперечать Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженому Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Міністерства фінансів України № 693/688 від 03.08.2015 та Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою Кабінету міністрів України №256 від 04.03.2002

Щодо зазначених доводів скаржника колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори (частина 2 статті 179 Господарського кодексу України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.2016 № 444 «Про затвердження Примірного договору купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій» затверджено форму примірного договору, в яку в подальшому були внесені зміни постановами Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 № 655, від 26.10.2016 № 853 та від 11.01.2018 № 25.

Зокрема, пункт 20 Примірного договору (в редакції від 22.09.2016, чинній на момент укладення договору) передбачає, що оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу, на підставі акта приймання-передачі природного газу.".

Оплата вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій прододиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 (Офіційний вісник України, 2005 р., № 2, ст. 88).

Отже, з наведеного пункту Примірного договору вбачається, що пункт 6.1. Договору викладений з його урахуванням, при цьому, керуючись частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України, сторони доповнили його зміст.

При цьому, як зазначено позивачем в позовній заяві та вбачається з матеріалів справи, Концерном "Міські теплові мережі" було здійснено певні дії по схваленню даного правочину, а саме прийнято поставлений відповідачем природний газ згідно актів приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 на суму 121877417,66 грн., від 30.11.2016 на суму 216022565, 10грн., від 31.21.2016 на суму 289611712,62 грн., від 31.01.2017 на суму 323108414,66 грн., від 28.02.2017 на суму 266802973,16 грн., від 31.03.2017 на суму 185144193,96 грн.від 30.04.2017 на суму 32573208,29 грн., від 31.05.2017 на суму 22273651,33 грн., від 30.06.2017 на суму 13533498,97 грн., від 31.07.2017 на суму 16924982, 05 грн., від 31.08.2017 на суму 13668273,24 грн., від 30.09.2017 на суму 17804140,13 грн. (том 1, а.с. 32-37) та здійснено проплати за договором, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок (том 1, а.с. 90-96).

Тобто, позивачем здійснено ряд дій, які свідчать про схвалення спірного договору, а відповідно і прийняття на себе зобов`язання щодо порядку та умов проведення розрахунків та відповідальність за невиконання або неналежне виконання цих умов договору.

Таким чином, вищевикладене свідчить, що оспорюваний договір, в тому числі і в спірній частині, був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи договір, знали про наслідки його укладення та бажали настання таких правових наслідків, що виключає можливість вважати договір в цій частині таким, що не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зазначеним у частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд відхиляє доводи скаржника про те, що абзац 3 пункту 6.1, підпункти 3,4 пункту 11.3 Договору купівлі-продажу природного газу суперечать Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженому Постановою КМУ від 11 січня 2005 року №20, Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженому Наказом Міненерговугілля та Мінфіну №493/688 від 03.08.2015 року та Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою КМУ №256 від 04.03.2002, оскільки позивачем належним чином не обґрунтовано і не доведено в чому саме полягає така суперечливість.

Із системного аналізу наведених позивачем нормативних актів вбачається, що жодна з норм вказаних нормативних актів, які регулюють алгоритм розрахунків, не обмежує права сторін на укладення договорів купівлі-продажу природного газу з доповненням на власний розсуд їх змісту, зокрема, в частині встановлення остаточних строків розрахунку і врегулювання відповідальності сторін за неналежне виконання умов Договору купівлі-продажу природного газу і встановлення остаточного строку розрахунків жодним чином не змінює алгоритм розрахунків, який затверджений державними органами.

Доводи позивача про те, що ним було укладено договір №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу від 11.10.2016 на вкрай невигідних умовах, колегія не приймає до уваги, оскільки зазначена обставина не є підставою для визнання правочину недійсним в розумінні ст. 203 ЦК України, а в силу ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними та обґрунтованими доказами недійсність оспорюваних умов Договору купівлі-продажу природного газу №5182/1617-ТЕ-13 від 11.10.2016 в частині визнання недійсними положень абз. 3 пункту 6.1., підпунктів 3,4 пунтку 11.3 договору.

Апеляційним судом у відповідності до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховані висновки, викладені, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №910/10721/18, від 16.07.2019 у справі №910/9094/18, від 16.07.2019 у справі №910/5906/18, постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Апелянтом не надано до суду належних доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, встановлених судом першої інстанції.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

За таких обставин решту аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги позивача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його зміни або скасування не вбачається, апеляційна скарга Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду м. Києва від 23.09.2019 у справі № 910/7983/19 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 у справі № 910/7983/19 слід залишити без змін.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду м. Києва від 23.09.2019 у справі № 910/7983/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 у справі № 910/7983/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/7983/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови скалдено 11.03.2020

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Т.І. Разіна