РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.03.2020Справа № 910/18104/19

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хюндай Мотор Україна"

про стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кошляк М.І.

Представники учасників справи:

від позивача Паламарчук Ю.М. (адвокат);

від відповідача не з`явилися.

В судовому засіданні 03.03.2020 року, відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представника позивача, що повне рішення буде складено 10.03.2020 року.

СУТЬ СПОРУ:

18 грудня 2019 року до Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (позивач) надійшла позовна заява № ЮКК/1912157 від 18.12.2019 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хюндай Мотор Україна" (відповідач) про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу 39 653,00 грн. (тридцять дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят три гривні).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі генерального договору № 28-0199-2700/19-AVIS від 20.12.2018 року, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.01.2019 року, позивачем виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля марки "Ford Fiesta", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , тому, відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України, позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Дорожньо-транспортна пригода сталася за участю автомобіля марки "Hyundai Elantra", номер шасі, кузова НОМЕР_2 , який належить ТОВ "Хюндай Мотор Україна", яке має нести відповідальність за заподіяну позивачу шкоду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/18104/19, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 21.01.2020 року.

21.01.2020 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що станом на момент ДТП відповідач не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу "Hyundai Elantra", тому ТОВ "Хюндай Мотор Україна" є неналежним відповідачем у даній справі.

В судових засіданнях 21.01.2020 року та 11.02.2020 року судом оголошувалася перерва.

28.02.2020 року через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання № ЮКК/20115 від 28.02.2020 року про залучення до участі у справі співвідповідача - ТОВ «Богдан Авто-Луцьк».

Суд відмічає, що в судовому засіданні 03.03.2020 року було розглянуте клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідача - ТОВ «Богдан Авто-Луцьк». В задоволені вказаного клопотання судом було відмовлено. Відмовляючи у наведеному клопотання суд виходив з наступного.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Водночас, ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відтак, оскільки позивачем подано клопотання про залучення співвідповідача поза межами означеного строку, суд відмовляє в задоволенні вказаного клопотання.

В судовому засіданні 03.03.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання 03.03.2020 року не з`явився.

Відповідно до положень частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд зазначає, що у відповідних випадках неможливості явки в судове засідання представника учасника справи (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні тощо) такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно ст. 56, 60, 61 Господарського процесуального кодексу України з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст.74-78 ГПК України).

Отже, відповідач не позбавлений можливості залучити іншого представника у судове засідання 03.03.2020 року, а доказів неможливості розгляду спору без участі представника відповідача матеріали справи не містять.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2018 року у справі № 927/1091/17.

Крім того, судом також врахований висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 915/593/17, згідно з яким, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.12.2018 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" (надалі - позивач, страховик) та Підприємством з іноземними інвестиціями «ВІП-Рент» (надалі - страхувальник) укладено генеральний договір № 28-0199-2700/19-AVIS від 20.12.2018 року, предметом договору є майнові інтереси страхувальника, які не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованими транспортними засобами, зокрема, "Ford Fiesta", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідний страховий випадок настав 22.01.2019 року в м. Києві за участю застрахованого позивачем транспортного засобу "Ford Fiesta", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та транспортного засобу "Hyundai Elantra", номер шасі, кузова НОМЕР_2 , який знаходився під керуванням водія ОСОБА_2

ОСОБА_2 , 22.01.2019 року, керуючи транспортним засобом "Hyundai Elantra", номер шасі, кузова НОМЕР_2 , виїжджаючи з прилеглої території не надав переваги в русі автомобілю "Ford Fiesta", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем "Ford Fiesta", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

За наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 39 653,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5043 від 01.03.2019 року. Вказаний розмір страхового відшкодування підтверджується наявним в матеріалах справи страховим актом № СТОКА-8381 від 01.03.2019 року.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до постанови Оболонського районного суду міста Києва від 17.04.2019 року у справі № 3-2570/19 (належним чином засвідчена копія постанови міститься в матеріалах справи) дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 п. 10.2. Правил дорожнього руху України. ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При зверненні до суду з даними позовом про стягнення з відповідача 39 653,00 грн. страхового відшкодування позивач посилається ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України та зазначає про виникнення у нього до відповідача права вимоги у порядку регресу.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Відповідно до п. 1.4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо) (вказаний правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року ( справа № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18)).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Судом встановлено, 02.01.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хюндай Мотор Україна" (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗакарпатЄвроТранс» (виконавець) укладено договір № А-0201 про надання транспортних послуг на території України, відповідно до п. 1.1. якого, виконавець приймає на себе обов`язки за плату та за рахунок клієнта виконати послуги, пов`язані з перевезенням та обробленням вантажів (легкових автомобілів) у внутрішньодержавномусполуненні, а саме виконати послуги, пов`язані із безперешкодним перевезенням вантажів клієнта автомобільним транспортом та обробленням вантажів клієнта з метою його доставки від пунктів відправлення до пунктів призначення на території України.

За актом прийому-передачі автомобілів від 22.01.2019 року ТОВ "Хюндай Мотор Україна" (вантажовідправник) передало, а ТОВ «ЗакарпатЄвроТранс» (перевізник) прийняло транспортний засіб "Hyundai Elantra", номер шасі, кузова НОМЕР_2 .

Вказаний транспортний засіб був прийнятий водієм ТОВ «ЗакарпатЄвроТранс» ( ОСОБА_2 ) до перевезення на автомобілі державний номер НОМЕР_3 , причіп/напівпричіп НОМЕР_4 , про що свідчить підпис ОСОБА_2 на товарно-транспортній накладній від 22.01.2019 року.

Тобто, на момент вчинення спірної дорожньо-транспортної пригоди саме ТОВ «ЗакарпатЄвроТранс» володіло транспортним засобом "Hyundai Elantra", номер шасі, кузова НОМЕР_2 , оскільки в силу положень ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України володінням є фактичне законне перебування майна у фізичної чи юридичної особи.

Таким чином, позивач не надав доказів на підтвердження фактичного володіння відповідачем станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом "Hyundai Elantra", номер шасі, кузова НОМЕР_2 , оскільки постанова Оболонського районного суду міста Києва від 17.04.2019 року у справі № 3-2570/19 та довідка № 449281 про дорожньо-транспортну пригоду не є належними доказами, які підтверджують фактичне володіння відповідачем транспортним засобом.

Більше того, приймаючи постанову від 17.04.2019 року суд не зобов`язаний перевіряти наявність речового права на автомобіль.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав недоведеності та необґрунтованості факту порушення відповідачем прав позивача та охоронюваних законом інтересів, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 10.03.2020р.

Суддя О.В. Котков