ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року Справа № 906/489/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Петухов М.Г. , суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Гладкій Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблунець-Агро" на рішення Господарського суду Житомирської області, ухвалене 7 жовтня 2019 року (суддя Кравець О.І.)

час та місце ухвалення: 7 жовтня 2019 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; вступна і резолютивна частина проголошена о 10:00 год; повний текст рішення складено 10 жовтня 2019 року

за позовом Фізичної особи-підприємця Івахненка Сергія Костянтиновича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблунець-Агро"

про стягнення 334 588 грн 69 коп.

за участю представників сторін:

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Івахненко Сергій Костянтинович (надалі - Позивач) звернувся в Господарський суд Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблунець-Агро» (надалі - Відповідач) про стягнення 131678 грн 60 коп. основної суми боргу, 29459 грн 80 коп. пені, річних відсотків в розмірі 29459 грн 80 коп., інфляційних збитків в розмірі 12311 грн 89 коп. та штрафу в сумі 131 678 грн 60 коп..

Позовні вимоги вмотивовані тим, що між Позивачем та Відповідачем було укладено договір поставки мінеральних добрив №10/05. На виконання умов договору поставки №10/05, Позивачем було поставлено Відповідачу товар на суму 131678 грн 60 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною № РН-0000004 від 11 травня 2018 року та рахунком-фактурою від 11 травня 2018 року.

Позивач посилається на неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за договором поставки у зв`язку з чим просить стягнути з Відповідача основний борг, пеню, 36% річних, та штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язань по проведенню розрахунків.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 7 жовтня 2019 року позов було задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 131678 грн 60 коп. боргу, 29459 грн 80 коп. пені, 13167 грн 86 коп. 10% штрафу, 29459 грн 80 коп. 36% річних та 11173 грн 76 коп. інфляційних втрат. В задоволенні решти позовних вимог місцевим господарським судом було відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що підписавши видаткову накладну №РН-0000004 від 11 травня 2018 року без будь-яких зауважень, Відповідач прийняв товар на суму 131678 грн 60 коп..

До того ж судом враховується, що у видатковій накладній №РН-0000004 від 11 травня 2018 року вказано кількість та ціну товару, найменування сторін, містяться підпис представників постачальника та покупця, печатки юридичних осіб. Відповідно, як вказав місцевий господарський суд в своєму рішенні, вказана накладна є належним первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, та є підставою для здійснення розрахунків.

Враховуючи зазначене, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 131678 грн 60 коп. основного боргу є правомірними, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

Перевіривши проведені Позивачем нарахування заявленої до стягнення з Відповідача суми пені, господарський суд встановив, що вказані нарахування проведено арифметично вірно та у відповідності до вимог чинного законодавства і умов договору, а тому задоволив вимоги Позивача про стягнення з Відповідача пені в розмірі 29459 грн 80 коп..

Крім того, з урахуванням того, що Відповідачем допущено прострочення оплати товару більш ніж на 10 календарних днів, здійснивши перевірку проведених Позивачем нарахувань штрафу, відповідно до погоджених в пункті 6.2 договору умов, місцевий господарський суд встановив, що правомірним є нарахування штрафу в розмірі 10% в сумі 13167 грн 86 коп. за несвоєчасну оплату товару. В частині стягнення з Відповідача штрафу в сумі 118510 грн 74 коп. суд першої інстанції вказав, що вимоги Позивача є безпідставними, а тому у їх задоволенні відмовив.

Також, місцевим господарським судом перевірено та встановлено правильність проведених нарахувань 36%, однак враховуючи те, що у прохальній частині Позивачем було заявлено про стягнення з Відповідача 36% річних в сумі розмірі 29459 грн 80 коп., то місцевий господарський суд зазначив, що він не вправі виходити за межі позовних вимог, саме тому стягнув з Відповідача 36% річних в сумі 29459 грн 80 коп..

Здійснивши перевірку проведених Позивачем нарахувань інфляційних втрат, місцевим господарським судом було встановлено, що правомірним є нарахування інфляційних втрат в сумі 11173 грн 76 коп..

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу (а.с. 148-151), в якій з підстав, висвітлених в ній, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що Позивачем при поданні позовної заяви до суду не дотримано вимоги пункту 9 статті 80 ГПК України, а саме Позивачем не надіслано копії доданих до позовної заяви документів Відповідачу, зокрема, Відповідачу не додано рахунок-фактуру та товарно-транспортну накладну на які посилається суд при вирішенні справи. Крім того, апелянт вказує, що товарно-транспортна накладна та рахунок-фактура не містяться в переліку доданих до позовної заяви документів, а прийняття таких документів судом першої інстанції є порушенням принципу змагальності сторін. Крім того, Відповідач зазначає, що твердження суду про погодження зі сторони Відповідача пункту 6.2 Договору є хибним, оскільки Договір чітко передбачає оформлення будь-яких змін чи доповнень у письмовій формі у вигляді додаткової угоди до договору, а тому нарахування 10% штрафу на підставі пункту 6.2 Договору є неправомірним.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 грудня 2019 року прийнято справу №906/489/19 до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В., суддя Бучинська Г.Б. та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача.

23 грудня 2019 року ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду було призначено справу №906/489/19 до розгляду на 5 лютого 2020 року об 15:00 годин.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника апарату від 5 лютого 2020 року на підставі службової записки головуючого судді Василишина А.Р., в силу дії статті 32 Господарського процесуального кодексу України, статті 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", було призначено проведення автоматизованою системою документообігу суду, заміну судді-члена колегії у справі № 906/489/19.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматичного розподілу судових справ між суддями у справі №906/489/19 було визначено колегію суддів в складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В., суддя Петухов М.Г..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 5 лютого 2020 року було прийнято справу №906/489/19 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В., суддя Петухов М.Г..

В той же час, 29 січня 2020 року на адресу апеляційного господарського суду надійшло клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 5 лютого 2020 року розгляд апеляційної скарги було відкладено на 5 березня 2020 року, з підстав, зазначених в даній ухвалі (а.с. 179).

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 3 березня 2020 року надійшло повторне клопотання від Відповідача, котре було зареєстрована в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» за Вх. № 1737/20 від 3 березня 2020 року (а.с. 183-184), про відкладення розгляду апеляційної скарги. В даному клопотанні Відповідач вказав, що він не має можливості взяти участі у розгляді даної справи, у зв`язку із залученням його як представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікополь Техно Сервіс" до участі в судовому засіданні в справі №904/4558/16, що призначена на 5 березня 2020 року в приміщенні Центрального апеляційного Господарського суду.

Водночас згідно частин 1-4 статті 120 ГПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень; ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.

Зі змісту ухвали від 5 лютого 2020 року вбачається, що суд в пункті 3 повідомив сторін про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Разом з тим, суд констатує, що Відповідачем повторно подано клопотання про відкладення та повторно не забезпечено явку свого представника.

В той же час суд констатує, що Відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце слухання справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 181-182), а також змісту самих клопотань Відповідача про відкладення розгляду справи.

Аналогічно судом двічі повідомлено Позивача про дату, час та місця розгляду апеляційної скарги Відповідача, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 181-182).

Поряд з тим апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії пункту 2 частини 2 статті 2020 ГПК, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на повторну неявку сторін, з урахуванням пункту 2 частини 2 статті 2020 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає можливим розгляд апеляційної скарги без участі представника Позивача та Відповідача за наявними в справі доказами.

При цьому колегія суду констатує, що в силу дії частини 1 статті 2 ГПК України, один із завдань господарського судочинства є своєчасне вирішення судом спорів, а згідно частини 2 статті 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесу.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 травня 2018 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір поставки №10/05 мінеральних добрив (надалі - Договір; а.с.21-22).

Згідно пункту 1.1 Договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Позивач зобов`язався поставити та передати у власність у зумовлені даним Договором строки мінеральні добрива, що надалі іменується "товар", а Відповідач зобов`язався прийняти товар та своєчасно оплатити його вартість на умовах Договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору, найменування товару, його кількість, ціна за одиницю та загальна вартість зазначаються у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили, що загальна ціна цього Договору складається з загальної суми вартості товару, що поставляється згідно всіх видаткових накладних до Договору, протягом терміну його дії.

В той же час пунктом 2.2 Договору визначено, що: орієнтовна сума Договору становить 135000 грн; якщо вартість всіх поставок товару за цим Договором перевищуватиме або буде меншою від орієнтовної суми Договору, то вважатиметься, що загальна ціна цього Договору узгоджена сторонами шляхом підписання видаткових накладних, за якими фактично поставлено та прийнято товар протягом строку дії Договору.

Відповідно до пункту 2.3 Договору, ціна за одиницю товару, кількість та асортимент товару узгоджується сторонами у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно пункту 2.4 Договору, видаткові накладні, що виписані в період дії цього Договору є його невід`ємними частинами, незалежно від того, чи є в них посилання на даний Договір.

В силу дії пункту 3.3 Договору: повна оплата поставленого товару повинна бути здійснена Відповідачем не пізніше "31" серпня 2018 року ("остаточна дата розрахунку").

Між тим пунктом 4.1 Договору сторони домовились, що Позивач поставляє товар шляхом одноразової поставки або поставки товару партіями, відповідно до видаткових накладних.

Відповідно до пункту 4.2 Договору: доказом факту поставки товару є оформлені належним чином документи - видаткова накладна, товарно-транспортна накладна; довіреність оформлюється і підписується на усну вимогу будь-якої із сторін цього Договору; у разі, якщо Відповідач не надав довіреність на одержання відповідної кількості товару, то підтвердження факту поставки товару є видаткова (-і) накладна (-і) та товарно-транспортна (-і) накладна (-і).

Згідно пункту 10.3 Договору, всі додатки та додаткові угоди є невід`ємною частиною цього Договору за умови їх належного оформлення (у письмовій формі з двохстороннім підписанням сторонами та скріплення печатками сторін) з обов`язковим посиланням на цей Договір, крім випадків, коли Договором прямо не передбачено, що зміни його умов не потребують укладення будь-яких додаткових угод.

У відповідності до пункту 10.1 Договору, цей Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до "31" грудня 2018 року.

Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками підприємств.

На виконання умов Договору Позивач поставив для Відповідача товар карбомід (фас.50 кг) на суму 131678 грн 60 коп..

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог долучив до матеріалів справи наступні докази: видаткову накладну №РН-0000004 від 11 травня 2018 року на суму 131678 грн 60 коп. (а.с. 41); товарно-транспортну накладну №РН-0000004 від 11 травня 2018 року на суму 131678 грн 60 коп. (а.с. 42), рахунок-фактуру №СФ-0000004 від 11 травня 2018 року (а.с. 91).

Позивач наполягає на тому, що ним було поставлено для Відповідача товар на суму 131 678 грн 60 коп., а враховуючи умови Договору, у Відповідача виник обов`язок оплатити отриманий товар в сумі 131 678 грн 60 коп. не пізніше 31 серпня 2018 року.

Як вбачається з позовної заяви підставою позовної вимоги Позивача до Відповідача було невиконання Відповідачем зобов`язання щодо повної оплати Товару за Договором, внаслідок чого Позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права щодо стягнення боргу з урахуванням штрафних санкцій з Відповідача.

Позивач посилається на неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за Договором просить стягнути з Відповідача заборгованість та нараховану на неї пеню, інфляційні, річні та штраф.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зважаючи на характер встановлених між сторонами правовідносин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із поставкою товару та відповідальністю за порушення строків оплати, регулювання яких здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України тощо.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено: що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Водночас, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В силу дії частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що: господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України, колегія суду зазначає, що факт належного виконання Позивачем свого зобов`язання щодо передачі Товару для Відповідача підтверджується первинними документами, котрі відповідають вимогам «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» та статті 9 Закону України «Про бухгалтерським облік та фінансову звітність».

Згідно із статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську діяльність та підтверджує її здійснення.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні": підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій; первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення; для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарських операцій, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати, фактичне здійснення господарської операції, повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі.

При цьому, колегія суддів констатує, що відповідно до визначення термінів, що містяться в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року), в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, (далі - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Таким чином із системного аналізу законодавчих актів котрі регулюють господарську діяльність вбачається, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належало дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця.

При цьому у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Дана позиція стосовно дослідження всіх доказів на підтвердження факту здійснення господарської операції в сукупності (в тому числі й податкові накладні) наведена у Постанові Верховного Суду від 4 листопада 2019 року по справі № 905/49/15, Постанові Верховного Суду від 5 грудня 2018 року по справі № 915/878/16.

Зважаючи на заперечення Відповідача щодо того, що судом було порушено вимоги частини 9 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, та прийнято до уваги докази, котрі не були направлені та відомі для Відповідача (оригінал видаткової накладної, товарно-транспортна накладна, рахунок-фактура), то колегія суддів дослідивши даний довід в площинні доказів долучених до матеріалів справи та й самих матеріалів справи, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи видаткова накладна №РН-0000004 від 11 травня 2018 року на суму 131 678 грн 60 коп., товарно-транспортна накладна №РН-0000004 від 11 травня 2018 року (а.с. 41-42), про які як зазначає Відповідач йому невідому та не надсилалися разом із позовною заявою, були долучені саме Позивачем разом із оригіналом Договору (а.с. 39-40) 29 липня 2019 року.

На даних первинних документах містяться підписи та відтиски печаток як Позивача так і Відповідача (адже ні з огляду на відсутність доводів щодо невідповідності підпису та печатки зі сторони Відповідача оригіналу апріорі ставить під сумнів та спростовують такі доводи Відповідача).

Водночас, з ухвали місцевого господарського суду від 13 серпня 2019 року вбачається, що в судовому засіданні був присутній представник Відповідача (Філобок О.Л.; а.с. 60-61), та зазначено про те, що в даному судовому засіданні було оглянуто та досліджено оригінали Договору, видаткової накладної №РН-0000004 від 11 травня 2018 року на суму 131 678 грн 60 коп., товарно-транспортної накладної №РН-0000004 від 11 травня 2018 року, які були долучені до матеріалів справи.

Окрім того, Позивачем в підтвердження своїх позовних вимог та належного виконання умов Договору щодо поставки Товару, на виконання вимог ухвали місцевого господарського суду від 29 серпня 2019 року (а.с. 86-87), було долучено Рахунок-фактуру №СФ-0000004 від 11 травня 2018 року на суму 131678 грн 60 коп (а.с. 91).

При цьому, із ухвали місцевого господарського суду від 13 вересня 2019 року вбачається, що в судовому засіданні був присутній представник Позивача (а.с. 103-104), та зазначено про те, що в даному судовому засіданні було оглянуто та досліджено оригінал рахунку-фактури від 11 травня 2018 року, копію якого було долучено до матеріалів справи.

З огляду на все вищевказане, зважаючи, що ухвала суду це є процесуальний документ по справі, котрий підлягає обов`язковому оприлюдненню, шляхом його внесення до ЄДРСР, свідчення Відповідача про відсутність у нього відомостей щодо подання Позивачем таких доказів є безпідставними. Оскільки, Відповідач по-перше, не позбавлений можливості в будь-який момент, скористатися своїм процесуальним правом, та ознайомитися із матеріалами справи, по-друге, Відповідач не позбавлений був можливості ознайомитися із відомостями з ЄДРСУ, а саме з відповідною ухвалою, зі змісту котрої було видно, що Позивачем було подано до суду відповідний доказ.

Відповідно, зважаючи на усе вищезазначене в даній судовій постанові, твердження Відповідача про необізнаність щодо певних доказів (котрі були судом безпідставно долучені до матеріалів справи) та надання переваги судом одній стороні перед іншою, не знайшли свого підтвердження з огляду на наявність доказів, котрі засвідчують про підставність подання таких документів (а саме на виконання вимог ухвали місцевого суду; а.с. 61, 87), а в цілому про обізнаність Відповідача щодо подання таких доказів (а.с. 60-61).

В той же час апеляційний господарський суд наголошує на тому, що із видаткової накладної від 11 травня 2018 року, вбачається, що вона містить всі необхідні відомості та реквізити, а саме: сторін, підставу, адресу поставки, назву товару, кількість та суму, котрі свідчать про фіксування господарської операції.

Саме тому, колегія суддів не може надати перевагу доводам Відповідача щодо неотримання копії відповідних доказів, котрі є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, нівелюючи при цьому докази, котрі в силу свого офіційного статусу (фінансові, бухгалтерські) підтверджують обставини поставки товару.

При цьому суд констатує, що Відповідач в апеляційній скарзі не заперечує факт існування та укладення Договору (котрий підписаний та скріплений печаткою зі сторони Відповідача). Договір є чинним, ніким не скасований та не оспорюваний.

Відтак існування діючого Договору є одним із доказів, що підтверджують існування між сторонами господарських відносин з приводу поставки Товару.

В той же час, колегія суду дослідивши товарно-транспортну накладну, долучену Позивачем до матеріалів справи (а.с. 42) констатує, що з даного доказу вбачається, що місцем розвантаження Товару є Житомирська область смт. Яблунець, вул. Героїв України, а вантажоодержувачем такого Товару є сам Позивач, що й засвідчено його підписом та відтиском печатки.

Що ж стосується посилання представника Відповідача відносно того, що судом порушено принцип рівності та змагальності сторін, то колегія суддів зауважує, що протягом усього часу розгляду справи в суді першої інстанції Відповідач не був позбавлений можливості подати будь-які докази, котрі на його переконання засвідчують факт неналежного виконання Позивачем своїх зобов`язань по Договору та неотримання ним Товару. Також, відповідачем не подано такі докази і з апеляційною скаргою.

В той же час суд констатує, що Відповідачем не подано жодних доказів щодо неотримання товару в заявленій Позивачем кількості та виду, та не подано жодних доказів оплати за вказаний товар.

Все вищевказане на переконання колегії суду свідчить про отримання Відповідачем Товару по Договору в повному обсязі, а також свідчить про факт не оплати ним заборгованості за вказаний товар.

Окрім того, Відповідачем не долучено до матеріалів справи доказів в підтвердження існування між сторонами будь-яких інших правовідносин з приводу поставки товару.

Отже, зважаючи на все вищеописане в даній судовій постанові в площинні існування первинних доказів, доказів фінансової звітності, колегія суддів прийшла до висновку, що заборгованість Відповідача перед Позивачем за поставлений товар становить 131 678 грн 60 коп..

Відтак, враховуючи усе вищеописане судова колегія задовольняє позов в частинні стягнення 131 678 грн 60 коп. заборгованості по Договору.

Дане було вчинено місцевим господарським судом, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з Відповідача пені в розмірі 29459 грн 80 коп. за період з 1 вересня 2018 року по 15 квітня 2019 року, то колегія суддів зауважує наступне.

Пунктом 6.2 Договору сторони передбачили, що при порушенні термінів оплати цьому договору, Відповідач сплачує Позивачу: пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла на момент виникнення та існування заборгованості через прострочення оплати) від загальної суми платежу, що нездійснений своєчасно (заборгованості) за кожен день прострочення; при порушенні термінів оплати більше ніж 10-ти (десяти) календарних днів, Відповідач додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% відсотків від суми поставленого товару.

Пунктом 6.6 Договору сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором здійснюється без обмеження строку та відповідно до статті 259 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність (три роки) до вимог про стягнення пені, штрафу, процентів/відсотків. Для нарахування штрафних санкцій, передбачених цим договором не застосовується положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що: нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Водночас, як уже встановлено вище в даній судовій постанові, з доказів, долучених до матеріалів справи вбачається, що Відповідач не виконав свої зобов`язання по Договору, що стало підставою для нарахування Позивачем пені.

З огляду на умови пункту 6.6 Договору, сторонами погоджено здійснення нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за Договором без застосування обмежень, передбачених положеннями частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України та застосування загальної позовної давності (три роки) до вимог про стягнення пені, штрафу, процентів/відсотків, що відповідає принципу свободи договору.

Крім того, відповідно до пункту 10.1 Договору, закінчення строку дії цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов: несвоєчасне, неповне, неналежне (усупереч положенням договору) виконання взятих на себе зобов`язань за цим Договором, якщо такі порушення були допущені під час його дії.

Перевіривши проведені Позивачем нарахування заявленої до стягнення з Відповідача суми пені, апеляційний господарський суд зазначає, що вказані нарахування проведено арифметично вірно та у відповідності до вимог чинного законодавства і умов Договору, а тому вимоги Позивача про стягнення з Відповідача пені в розмірі 29459 грн 80 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд задоволює позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 29 459 грн 80 коп..

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Окрім того, за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, Позивачем була заявлена позовна вимога про стягнення штрафу в сумі 131678 грн 60 коп. (а.с.12), дослідивши котру судова колегія зазначає наступне.

У позовній заяві Позивач за порушення Відповідачем термінів оплати більше ніж на 10 календарних днів, на підставі пункту 6.2 Договору нарахував Відповідачу штраф з розрахунку 100% від загальної вартості неоплаченого товару в розмірі 131678 грн 60 колп..

При цьому, Відповідач у апеляційній скарзі вказує, що сума штрафу передбачена пунктом 6.2 Договору є невстановленою, оскільки містить закреслені цифри та літери, що має наслідком відсутність волевиявлення сторін щодо узгодження такої умови.

В той же час, Позивач у відповіді на відзив на позовну заяву від 20 серпня 2019 року зазначив, що пункт 6.2 Договору містить виправлення, погоджене сторонами, засвідчене печаткою Відповідача та штраф складає 10% відсотків від суми поставленого товару, з огляду на що, ним було долучено до матеріалів справи оригінал Договору (а.с. 39-40).

В той же час, колегією суддів досліджено оригінал Договору, який надано Позивачем, та встановлено, що в пункті 6.2, пункті 6.3 Договору містять виправлення віддрукованого тексту в частині визначення розміру штрафу, а саме міститься напис про розмір штрафу 10% замість 100%. При цьому, зазначені виправлення засвідчені печаткою Відповідача та внизу сторінки його підписом (а.с. 39 на звороті).

При цьому суд констатує, що пояснення відповідача наведені в апеляційній скарзі є сумнівними і з огляду на те, що Відповідачем не засвідчено і просте закреслення розміру штрафу в Договорі. При цьому ним підписано всі сторінки Договору і скріплено їх своїми печатками. Відтак, дані свідчення в розрізі з доказами більш могли б засвідчувати затвердження первинної суми штрафу (в розмірі 100%), що апріорі є невигідним самому ж Відповідачу. Про те суд з огляду на вказане і з огляду на погодження Позивачем розміру штрафу в меншому розмірі, вважає вірний саме вказаний розмір - 10%.

Відповідно, з урахуванням того, що Відповідачем допущено прострочення оплати товару більш ніж на 10 календарних днів, здійснивши перевірку проведених Позивачем нарахувань штрафу, відповідно до погоджених в пункті 6.2 Договору умов, колегія суддів констатує, що правомірним є нарахування штрафу в розмірі 10% в розмірі 13167 грн 86 коп. за несвоєчасну оплату товару (131678 грн 60 коп. х 10%= 13167 грн 86 коп.).

З огляду на усе вищевказне апеляційний господарський суд задоволює позов в частині стягнення з Відповідача штрафу в розмірі 13167 грн 86 коп..

Відповідно в частині стягнення з Відповідача штрафу в сумі 118510 грн. 74 коп. колегія суду відмовляє.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Що ж до вимоги про стягнення інфляційних в сумі 12311 грн 89 коп. та 36% річних в сумі 29459 грн 80 коп., то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.5 Договору сторони домовились, що у разі невиконання Відповідачем зобов`язань щодо оплати отриманого товару, то відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, Відповідач сплачує на користь Позивача, крім суми заборгованості та інших штрафних санкцій 36% (тридцять шість відсотків) річних. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Відповідно до зазначеної норми та умов пункту 6.5 Договору (згідно з якими Відповідач зобов`язався сплатити Позивачу суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36% річних від простроченої суми), Позивачем було нараховано до стягнення з Відповідача інфляційних витрат в сумі 12311 грн 89 коп., а також 36% річних від суми заборгованості у сумі 29481 грн 44 коп. (розрахунок а.с.10-11).

Згідно з розрахунком Позивача 36% річних нараховано за період з 1 вересня 2018 року по 15 квітня 2019 року на суму заборгованості 131678 грн та становлять 29481 грн 44 коп..

При цьому, колегією суддів перевірено та встановлено правильність проведених нарахувань 36%, однак враховуючи те, що у прохальній частині Позивачем заявлено про стягнення з Відповідача 36% річних в сумі розмірі 29 459 грн 80 коп. (за відсутності будь-яких уточнень чи доповнень в суді першої інстанції). Відтак апеляційний господарський суд позбавлений процесуального права виходити за межі позовних вимог, а відтак задоволює позов в частині стягнення 36% річних в заявленій Позивачем у позовній заяві сумі - 29459 грн 80 коп.

В той же час, здійснивши перевірку проведених Позивачем нарахувань інфляційних втрат, колегія суддів констатує, що правомірним є нарахування інфляційних втрат у період 1 вересня 2018 року по 15 квітня 2019 року на суму боргу 131678 грн 60 коп. в сумі 11173 грн 76 коп..

Відповідно колегія суддів приходить до висновку, що до задоволення підлягають позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 11173 грн 76 коп. та задоволює позов в цій частині. В частині стягнення з Відповідача інфляційних втрат в сумі 1138 грн 13 коп. суд відмовляє.

Дане рішення прийнято і судом першої інстнації.

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду і в цій частині без змін.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі Олюджіч проти Хорватії від 5 лютого 2009 року зазначає, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії від 27.09.2001). Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

З огляду на все вищевказане, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, та відповідно відхиляє дані заперечення апелянта.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблунець-Агро" на рішення Господарського суду Житомирської області від 7 жовтня 2019 року в справі №906/489/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 7 жовтня 2019 року в справі №906/489/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана постанова не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5. Справу № 906/489/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 6 березня 2020 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Розізнана І.В.