ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

11.03.2020 Справа № 914/563/20

Суддя О.Запотічняк розглянувши матеріали

за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна», м.Львів,

до боржника: Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірини Степанівни, м.Львів,

про видачу судового наказу: про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з вивезення (збирання, зберігання і перевезення) твердих побутових відходів від 18.12.2018 №355/А/148к в розмірі 6 425,92грн,

встановив:

04 березня 2020 року до Господарського суду Львівської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» до боржника: Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірини Степанівни про видачу судового наказу: про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з вивезення (збирання, зберігання і перевезення) твердих побутових відходів від 18.12.2018 №355/А/148к в розмірі 6 425,92грн.

Розглянувши подану заяву, у відповідності до вимог розділу ІІ Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 150 ГПК України, у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

Згідно вступної частини заяви про видачу судового наказу, в якості боржника заявник вказує - Фізичну особу-підприємця Хараїм Ірину Степанівну. В прохальній частині відповідної заяви, заявник просить суд видати судовий наказ про стягнення заборгованості саме із Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірини Степанівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна».

В той же час, до заяви про видачу судового наказу заявником долучено витяг із ЄДР ЮО ФОП та ГФ з якого вбачається, що 29.07.2019 припинено державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірини Степанівни.

Суд звертає увагу заявника на те, що у поданій заяві здійснено посилання на припинення підприємницької діяльності фізичною особою -підприємцем Данилів Олександрою Богданівною, яка не є учасником даної справи. Однак, жодних посилань на те, що державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірини Степанівни припинено 29.07.2019, заява не містить.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.09.2019 у справі №640/16902/18 зазначила, що з 15 грудня 2017 року, що є датою набрання чинності ГПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зазначена фізична особа, зареєстрована підприємцем

У випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Заявник керуючись наведеною правовою позицією Верховного Суду вважає, що оскільки в даному випадку спірні відносини виникли щодо виконання фізичною особою -підприємцем Хараїм І.С. умов господарського договору, у зв'язку із втратою нею статусу фізичної особи-підприємця, її зобов'язання за укладеними договорами не припинились, і такий спір належить до юрисдикції господарського суду.

Однак, аналіз наведеної правової позиції Великої Палати Верховного суду, дає підстави вважати, що учасником такого спору має бути саме фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, а не фізична особа підприємець, яка припинилась. Верховний Суд, даючи оцінку відповідним правовідносинам, визначив, що зобов'язання фізичної особи-підприємця які виникли за господарськими договорами, не припиняються у зв'язку із припиненням фізичної особи-підприємця, а продовжують існувати у фізичної особи, оскільки така не перестає існувати. Проте суд не змінював встановленого законом моменту припинення фізичної особи-підприємця.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.9 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Тобто законодавцем чітко визначено момент з якого фізична особа-підприємець є припиненою.

Відтак суд вважає, що заявнику слід звертатися із відповідною вимогою до Хараїм Ірини Степанівни, як фізичної особи, а не до Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірина Степанівна, як це визначено заявником.

Суд звертає увагу заявника на те, що відповідно до положень ст.41 ГПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи, а при розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник.

Відповідно до ч.3 ст. 147 ГПК України, заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.

В той же час, статтею 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 4 ГПК України, право на звернення з позовом до господарського суду мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п.4,5 ч.2 ст. 150 ГПК України, у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються, перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

У заяві про видачу судового наказу заявник вказує, що відповідно до умов Договору вивезення (збирання, зберігання і перевезення) твердих побутових відходів від 18.12.2018 №355/А/148к він надавав боржнику послуги з вивезення (збирання, зберігання і перевезення) твердих побутових відходів.

Відповідно до положень п. 4.2 та 5.2.1 даного договору, боржник повинен був оплачувати надані послуги у строк до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Однак боржник всупереч умов договору не оплатив отримані послуги в повному обсязі у зв'язку із чим в нього виникла заборгованість в сумі 3 189,28грн.

Окрім того, за неналежне виконання договірних зобов'язань, заявник нарахував боржнику пеню в сумі 3 189грн, інфляційні втрати в сумі 6,90грн та 3% річних в сумі 40,46грн.

Проаналізувавши подані докази, суд вказує заявнику, на те, що відповідно до ч.2ст. 12 ГПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до частини першої статті 147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Частиною першою статті 148 цього Кодексу передбачено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто, видача судового наказу можлива лише у випадку наявності вимог про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі.

Як вбачається із поданої заяви, заявник стверджує, що заявлені у заяві вимоги підтверджуються:

- Договором від 18.12.2018 №355/А/148к про надання послуг з вивезення (збирання, зберігання і перевезення) твердих побутових відходів;

- Даними бухгалтерського обліку: Картка рахунку 361 за 01.01.2019 - 27.02.2020 контрагента Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірини Степанівни

Однак з цього приводу суд зазначає, що договір за своєю правовою природою є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, тобто в даному випадку договір №355/А/148к про надання послуг з вивезення (збирання, зберігання і перевезення) твердих побутових відходів від 18.12.2018 є домовленістю між заявником (виконавцем) та боржником (споживачем) про те, що виконавець буде надавати послуги з вивезення твердих побутових відходів, а споживач буде оплачувати надані послуги. В той же час, факт виконання даного договору має підтверджуватись іншими доказами. Укладення між сторонами договору не є безумовним свідченням того, що такий договір виконувався сторонами.

Долучена заявником Картка рахунку 361 за 01.01.2019 - 27.02.2020 контрагента Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірини Степанівни також не є належним доказом підтвердження надання заявником послуг згідно договору №355/А/148к про надання послуг з вивезення (збирання, зберігання і перевезення) твердих побутових відходів від 18.12.2018, оскільки не містить посилань на відповідний договір.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень п.4.7, 4.8 договору сторони погодили, що акти здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) за цим договором, складаються лише на письмову вимогу споживача. В той же час, факт надання послуг із вивезення ТПВ виконавцем, може підтвердити Галицька районна адміністрація Львівської міської ради яка наділена повноваженнями щодо контролю за вивезенням ТПВ у Галицькому районі міста Львова.

Однак заявником не долучено до заяви ні актів здачі-приймання виконаних робіт за договором ні підтвердження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про надання ТзОВ «Грінера Україна» Фізичній особі-підприємцю Хараїм Ірини Степанівни послуг із вивезення ТПВ протягом січня-жовтня 2019 року за договором №355/А/148к.

Таким чином, аналіз тексту заяви та долучених до неї документів свідчить про відсутність достатніх доказів, якими заявник обґрунтовує обставини виникнення у нього права вимоги про стягнення 3 189,28 грн, щодо яких подана заява про видачу судового наказу.

Суд також звертає увагу на те, що договір від 18.12.2018 №355/А/148к про надання послуг з вивезення (збирання, зберігання і перевезення) твердих побутових відходів, на який заявник посилається, як на підставу заявлених вимог, був укладений між ТзОВ «Грінера Україна» та Фізичною особою-підприємцем Хараїм Іриною Степанівною.

Однак, як встановлено судом, державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірини Степанівни припинено 29.07.2019. Доказів того, що до договору від 18.12.2018 №355/А/148к було внесено зміни щодо споживача, і з 30.07.2019 споживачем виступала Хараїм Ірина Степанівна, суду не надано.

В той же час, як вбачається із долучених заявником розрахунків, заявник нараховує заборгованість і за період серпень-жовтень 2019 року, тобто заявник стверджує, що надавав Фізичній особі-підприємцю Хараїм Ірині Степанівні послуги за договором від 18.12.2018 №355/А/148к навіть після того, коли відповідний суб'єкт господарювання вже був припинений.

Більше того, на заборгованість за цей період, заявник нараховує пеню згідно договору, а також 3% річних та інфляційні втрати.

Аналіз наведених обставин свідчить, що вимоги заявника про стягнення заборгованості за період серпень-жовтень 2019 року а також нарахованих на цю заборгованість пені, 3% річних та інфляційних втрат не є безспірними, оскільки постає необхідність дослідження, чи були такі послуги надані, та чи були вони надані згідно договору №355/А/148к.

Таким чином заявником всупереч вимог ст. 150 ГПК України не надано суду належних доказів які б підтверджували факт надання боржнику послуг на суму 3 189,28 а також не підтверджено, що вимоги заявника є безспірними.

Суд також звертає увагу заявника на те, що гідно з підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.

29.12.2019 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення" від 18.12.2019 N390-IX.

Вказаним законом ч.3 ст.56 ГПК України викладена у новій редакції, згідно якої юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Відповідно до ст.58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Отже, наведені вище положення законодавства передбачають можливість здійснення процесуального представництва юридичної особи, як в порядку самопредставництва, так і іншими особами, як представниками юридичної особи.

В порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких визначені законодавством чи установчими документами.

Подана заява про видачу судового наказу підписана представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна»- Вітів Володимиром Ярославовичем, який діє на підставі довіреності від 02.03.2020.

Однак до заяви долучена копія довіреності від 30.08.2019, а не від 02.03.2020.

Більше того, долучена до заяви копія довіреності на підтвердження наявності у Вітіва В.Я. повноважень представляти інтереси ТзОВ «Грінера Україна», не містить інформації, що вказана особа має статус адвоката. До заяви також не долучено доказів самопредставництва, що вказує на відсутність у даної особи повноважень на представництво інтересів ТзОВ «Грінера Україна».

Відповідно до п.1,2 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

- заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу;

- заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відтак, розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» до боржника: Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірини Степанівни про видачу судового наказу: про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з вивезення (збирання, зберігання і перевезення) твердих побутових відходів від 18.12.2018 №355/А/148к в розмірі 6 425,92грн, суд вважає за необхідне відмовити у видачі судового наказу за заявленими вимогами.

Крім того, суд роз'яснює заявнику, що відповідно до частини першої статті 153 Господарського процесуального кодексу України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Згідно з частиною другою статті 151 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 12, 147, 148, 151, 152, 153 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» до боржника: Фізичної особи-підприємця Хараїм Ірини Степанівни про видачу судового наказу: про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з вивезення (збирання, зберігання і перевезення) твердих побутових відходів від 18.12.2018 №355/А/148к в розмірі 6 425,92грн - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя Запотічняк О.Д.