ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"04" березня 2020 р.Справа № 922/604/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

розглянувши матеріали

позовної заявиЗаступника керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області, місто Краматорськ в інтересах держави, в особі Міністерство охорони здоров`я України, місто Київ та Донецького національного медичного університету, місто Лиман
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські освітні послуги", місто Харків
про стягнення 421 620,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Краматорської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України та Державного закладу Донецького національного медичного університету з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські освітні послуги" про стягнення 421 620,90 грн. заборгованості за надані освітні послуги. Судові витрати прокурор просить суд також покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує на те, що 06.06.2017 між Донецьким національним медичним університетом та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українські освітні послуги" укладено договір про співпрацю щодо надання послуг іноземним громадянам на 2016-2021 навчальні роки (далі - Договір про співпрацю), згідно умов якого сторони за цим договором зобов`язуються спільно діяти з метою залучення іноземних громадян та надання їм освітніх послуг для здобуття вищої освіти в Донецькому національному медичному університеті. Пунктом 2.2.3 Договору про співпрацю визначено, що до обов`язків Донецького національного медичного університету, належить наступне: Укласти з кожним прибулим на навчання за даним договором "Кандидатом" та ТОВ "Українські освітні послуги" договір на навчання "Кандидата".

Відповідно до Договорів № 04.114 від 16.01.2017, № 08.12 від 16.01.25017, № 08.11 від 16.01.2017, № 14.40 від 20.01.2017, № 10.14 від 27.01.2017, № 04.145 від 09.02.2017 (які є аналогічними за своїм змістом), оплата за навчання Кандидата за цими договорами здійснюється посередником в національній валюті України за курсом НБУ на день сплати на розрахунковий рахунок. Пунктом 5.2. Договорів передбачено, що вартість освітньої послуги за цими договорами становить на весь термін навчання 20500 доларів США у тому числі за перший рік навчання 3000 доларів США, за другий рік навчання 3500 доларів СІЛА, за третій рік навчання 3500 доларів США, за четвертий рік навчання 3500 доларів США, за п`ятий рік навчання 3500 доларів США, за шостий рік навчання 3500 доларів США, за спеціальністю "медицина".

На виконання вищевказаного пункту Договорів ТОВ "Українські освітні послуги" внесена оплата перший та другий рік навчання студентів, однак, до 18.02.2020 не сплачено медичному університету грошові кошти в розмірі 17 253,32 доларів США за освітню послугу - третій та четвертий рік навчання. Згідно з курсом Національного банку України 17 253,32 доларів США дорівнює 421 620,90 грн.

За твердженням прокурора, у даному конкретному випадку, несплата коштів за надані освітні послуги негативним чином впливає на належне забезпечення діяльності навчального закладу та унеможливлює реалізацію державної політики у сфері вищої освіти, порушує економічні інтереси держави та інтереси держави у сфері освіти щодо створення належних умов для навчання. Неповне надходження плати за надані Донецьким національним медичним університетом освітні послуги порушує передбачені законодавством права та інтереси Міністерства охорони здоров`я України та викликає потребу в додатковому виділенні коштів на утриманні даного вищого навчального закладу, що вказує на наявність підстав для залучення вказаного органу влади в якості позивача у справі.

Разом з тим, незважаючи на відсутність добровільного відшкодування відповідачем заборгованості за договірними зобов`язаннями, а ні Державний заклад Донецький національний медичний університет, а ні Міністерство охорони здоров`я України заходи щодо стягнення заборгованості, у т.ч. у судовому порядку, починаючи з вересня 2018 року не вжили, що свідчить про неналежне виконання ними повноважень. Отже, дана позовна заява є заходом прокурорського реагування за для захисту економічних інтересів держави та у сфері освіти в особі Міністерства охорони здоров`я України та Донецького національного медичного університету.

Дослідивши матеріали позовної заяви Краматорської місцевої прокуратури Донецької області, суд дійшов висновку про її повернення прокурору, виходячи з наступного.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Частинами 1, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

В контексті зазначеного судам слід враховувати, окрім іншого, і рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді №3-рп/99 від 08.04.1999).

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 засовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, п. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку (неофіційний переклад): "сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві права" передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Отже на сьогодні однозначною є практика ЄСПЛ, яка відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 ГПК України, частина 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокурором у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Сама по собі обставина не звернення позивача/позивачів з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом/органами своїх функцій із захисту інтересів держави.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

Отже, з урахуванням вище викладеного, у розумінні положень статей 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

Суд також звертає увагу на те, що саме лише посилання прокурора у позовній заяві на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (відповідний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 25.10.2019 у справі № 922/843/19).

Водночас суд зазначає, що обґрунтовуючи необхідність захисту економічних інтересів держави та представництва в суді, прокурор фактично обмежився лише посиланням на те, що а ні Міністерством охорони здоров`я України, яке є центральним органом виконавчої влади та здійснює повноваження органу управління відносно Державного закладу Донецький національний медичний університет, а ні Донецьким національним медичним університетом не вживались заходи щодо стягнення заборгованості з "Українські освітні послуги", у т.ч. у судовому порядку. Разом з тим, самого лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Також в матеріалах позовної заяви наявний лист Донецького національного медичного університету до керівника Краматорської місцевої прокуратури із проханням про звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за укладеними з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські освітні послуги" договорами. Вказане звернення зумовлене відсутністю фінансової можливості для сплати судового збору в необхідному розмірі.

Однак, сама по собі відсутність коштів для сплати судового збору, не є підставою для набуття прокурором права на представництво інтересів Донецького національного медичного університету.

У даному випадку прокурором не наведено обставин, які б свідчили про невиконання або неналежне виконання Міністерством охорони здоров`я України та/або Донецьким національним медичним університетом, який є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту економічних інтересів держави.

Разом з тим, обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом не залежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.

Також суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 4 Порядку організації набору та навчання (стажування) іноземців та осіб без громадянства затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України №1541 від 01 листопада 2013 року організацію набору іноземців на навчання здійснюють:

1) навчальні заклади.

Навчальні заклади можуть залучати суб`єктів господарювання (резидентів та нерезидентів) на підставі укладених із навчальними закладами договорів щодо надання послуг з набору іноземців як кандидатів на навчання;

2) уповноважене МОН державне підприємство (далі - уповноважене державне підприємство).

Заявлену до стягнення суму коштів прокурор просить стягнути саме на рахунок Державного закладу Донецького національного медичного університету ім. М.Горького, а не в дохід Державного бюджету України.

Суд відзначає, що при зверненні з даним позовом, прокурор не довів наявності інтересу держави у спірних правовідносинах, а також наявності підстав для звернення до суду з таким позовом саме в інтересах держави.

Посилання прокурора на ту обставину, що Міністерство охорони здоров`я України є органом управління, якому підпорядкований Університет та відповідно до законодавства здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю Університету та за дотриманням Статуту Університету, не може вважатися такою підставою. На переконання суду, спір знаходиться виключно у площині правовідносин Донецького національного медичного університету та Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські освітні послуги" за укладеним між ними договором, і, по-суті, даний позов спрямований на захист прав та інтересів державного закладу, а не інтересів держави.

Водночас відповідно до абзацу 3 частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, не обґрунтовано підстави звернення до суду з позовом від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які б підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а тому, в даному випадку, прокурором не доведено своєї правомочності щодо представництва інтересів Міністерства охорони здоров`я України та Державного закладу Донецького національного медичного університету, та як результат - про повернення позовної заяви на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись 53, 174, 232 - 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Повернути позовну заяву разом з доданими до неї документами заступнику керівника Краматорської місцевої прокуратури (в т.ч. оригінал платіжного доручення № 136 від 10 лютого 2020 року на суму 6 324,31 грн.).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в порядку статей 255 - 257 Господарського процесуального кодексу України до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення (з урахуванням приписів п.п. 17.5 п. 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Ухвалу підписано 04.03.2020.

Суддя В.В. Рильова

Примітка: Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків (ст.174 ГПК України).