ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2020 Справа № 917/2199/19

Господарський суд Полтавської області у складі судді Сіроша Д. М., за участю секретаря судового засідання Бойченко Л. О., розглянув у порядку загального позовного провадження справу за позовом

Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал"

до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго"

про стягнення суми основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних,

за участю представників сторін

від позивача: Купріян К. І., свідоцтво № 2893 від 09.07.2019, Жихарєва О. В, дов. № 79 від 11.11.2019

від відповідача: Мєлких У. М., свідоцтво № 1633 від 24.12.2008, Стасовська Н. І., свідоцтво № 13 від 24.07.2018

Обставини справи: Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" звернулося в суд з позовом до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" про стягнення 11529721,18 грн заборгованості на підставі договору № 110-6 від 02.10.2017 на надання послуг з централізованого водопостачання, з них: 11056740,49 грн - сума основного боргу, 386434,07 грн - пеня, 48313,89 грн - інфляційні втрати, 38232,73 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати за надані послуги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 141 від 08.01.2020) заперечує проти позовних вимог частково. Зазначає, що застосування наслідків порушення грошових зобов`язань, встановлених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, встановлених Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002. Дії сторін щодо розрахунків за договором № 110-6 від 02.10.2017, з метою надання населенню права на отримання пільг і субвенцій з оплати теплової енергії, були підпорядковані вимогам постанови КМУ № 256 від 04.03.2002. Відповідач стверджує, що незалежно від того, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови. При цьому відповідач просить суд врахувати правову позицію, викладену в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 та постанові Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 922/3223/18, згідно з якою незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови. Зазначає, що проведення оплати з порушенням строків виникло внаслідок об`єктивних обставин, що не залежать від волі відповідача.

Також, позивач у відзиві на позовну заяву просить суд зменшити розмір пені на 50%.

Позивач у відповіді на відзив (вх. № 500 від 15.01.2020) заперечив проти тверджень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, позивач зазначає, що укладаючи договір № 110-6 на надання послуг з централізованого водопостачання від 02.10.2017 не передбачили те, що розрахунок по оплаті послуг буде проводитись відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, натомість пунктом 4.3 договору передбачено, що розрахунок по оплаті послуг за розрахунковий місяць повинен бути проведений Споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Виконавця до 5 числа місяця наступного за розрахунковим, але не менше 3 банківських днів з дати отримання рахунку або за погодженням Сторін шляхом погашення взаємних фінансових зобов`язань без використанням коштів, зокрема, фінансові угоди, бартерні операції, розрахунки векселями, зарахування зустрічних вимог тощо.

Також, позивач заперечує проти врахування судом під час розгляду даної справи правової позиції, викладеної в Постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 та в Постанові Верховного суду від 06.08.2019 у справі № 922/3223/18, оскільки під час вирішення вказаних справ судами розглядалися спори про стягнення заборгованості з оплати, поставленого у 2016-2017 роках газу, оплата за який проводилася відповідно до укладених сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ і теплопостачання та Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій, компенсацій, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 11.01.2005 № 20. Пунктом 7 Порядку № 20 визначено, що розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків. Сторонами спільні протокольні рішення не укладалися. Крім того, Порядок № 20 втратив чинність з 01.01.2018, а предметом спору у даній справі є стягнення заборгованість, яка утворилася в період з серпня 2019 року по 10 грудня 2019 року.

Відповідач у запереченні на відповідь на відзив (вх. № 2199 від 17.01.2020), також зазначає, що позивачем належним чином не доведено строк виникнення зобов`язання за договором, а відтак і його прострочення, тому стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних та пені є необґрунтованим.

08.01.2020 від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі (вх. № 168) в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 2201437,87 грн.

11.02.2020 від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі (вх. № 1681) в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 4295020,15 грн. Також, повідомив, що станом на 08.02.2020 залишок основного боргу за договором № 110-6 від 02.10.2017 складає 6761720,34 грн.

19.02.2020 в судовому засіданні відповідач повідомив суд про сплату 14.02.2020 частини основного боргу в сумі 500000,00 грн та подав клопотання про приєднання доказів проведення часткової оплати до матеріалів справи копії виписки банку. Суд задовольнив зазначене клопотання.

Ухвалою від 20.12.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати у порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 10:00 16.01.2020.

Ухвалою від 11.02.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 11:00 19.02.2020.

Відповідно до статті 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено про термін виготовлення повного рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство Полтавської обласної ради Полтававодоканал, згідно з Статутом, затвердженим наказом Управління майном Полтавської обласної ради № 54 від 12.06.2009, є комунальним унітарним комерційним підприємством заснованим на майні спільної (комунальної) власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області і переданим в управління Департаменту будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації.

КП ПОР «Полтававодоканал» забезпечує надання послуг з централізованого водопостачання, водовідведення та очищення стічних вод споживачам відповідно до вимог нормативно-правових актів та договорів, укладених зі споживачами.

02.10.2017 Комунальне підприємство Полтавської обласної ради Полтававодоканал (Виконавець) та Полтавське обласне комунальне виробниче підприємству теплового господарства "Полтаватеплоенерго» (Споживач) уклали договір № 110-6 на надання послуг з централізованого водопостачання.

Згідно з пунктом 2.1 розділу 2 договору, предметом цього договору є послуга з централізованого холодного водопостачання для виробництва Споживачем послуг з централізованого гарячого водопостачання для потреб бюджетних установ, інших споживачів (юридичних осіб), для задоволення питних і санітарно-гігієнічних потреб населення, управителів багатоквартирних будинків і населення багатоквартирних житлових будинків.

Виконавець зобов`язується надавати послуги Споживачу, а Споживач зобов`язується їх оплачувати в порядку і на умовах, визначених цим договором та діючим законодавством.

Відповідно до пункту 4.3 договору, розрахунок по оплаті послуг за розрахунковий місяць повинен бути проведений Споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Виконавця до 5 числа місяця наступного за розрахунковим, але не менше 3 банківських днів з дати отримання рахунку або за погодженням Сторін шляхом погашення взаємних фінансових зобов`язань без використання коштів, зокрема, фінансові угоди, бартерні операції, розрахунки векселями, зарахування зустрічних вимог тощо.

В платіжному дорученні Споживач повинен в призначенні платежу зазначити розрахунковий місяць, за який проводиться оплата, а також номер та дату договору. У разі відсутності у платіжному дорученні цих даних, така оплата зараховується Виконавцем як оплата будь-якої заборгованості Споживача перед Виконавцем за договором.

В порушення умов договору, Споживач здійснював оплату за спожиті послуги несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання в сумі 11056740,49 грн за період з серпня 2019 року по 10.12.2019.

До позовної заяви в якості доказів додані рахунки на оплату послуг з централізованого водопостачання, наданих за договором №110-6 від 02.10.2017 та платіжні документи, що підтверджують неповноту та несвоєчасність оплати Споживача та копії фінансових угод між Виконавцем та Споживачем щодо зменшення заборгованості за надані послуги по договору.

Пунктом 8.2 договору передбачено, що у разі невиконання вимог пункту 4.3 договору, Споживач зобов`язаний сплатити Виконавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Споживачу нараховано пеню в сумі 386434,07 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачу нараховані інфляційні втрати за період з 01.09.2019 по 01.12.2019, які становлять 48313,89 грн та 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 05.09. 2019 по 09.12.2019, які становлять 38 232,73 грн.

Враховуючи сплату частину суми основного боргу в розмірі 4795020,15 грн, станом на час розгляду справи сума основного боргу відповідача складає 6261720,34 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позову, суд виходив з наступного.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з частинами 1 та 2 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Відповідач, в порушення умов договору, оплату наданих послу в установлений договором строк не проводив.

Після звернення позивача до суду та порушення провадження у справі відповідач сплатив частково сплатив суму основного боргу в розмірі 4795020,15 грн.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Отже, в частині вимог про стягнення 4795020,15 грн заборгованості предмет спору відсутній, тому суд закриває провадження у справі в цій частині позовних вимог.

Враховуючи здійснені оплати, у відповідача перед позивачем залишився основний борг у сумі 6261720,34 грн, наявність та розмір якого відповідачем не заперечується. Доказів сплати відповідачем позивачу зазначеної суми боргу в добровільному порядку на момент прийняття рішення відповідач не надав.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 6261720,34 грн основного боргу є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідачу нараховані інфляційні втрати за період з 01.09.2019 по 01.12.2019, які становлять 48313,89 грн та 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 05.09. 2019 по 09.12.2019, які становлять 38232,73 грн.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних та 3% річних, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктами 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідачу нараховано пеню в сумі 386434,07 грн.

Відповідач звернувся в суд з клопотанням, в якому просив суд зменшити розмір пені на 50%.

В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач послався на те, що відповідач є комунальним підприємством, яке створене з метою задоволення потреб населення, підприємств, організацій, установ та організацій незалежно від форми власності по постачанню пари, гарячої води.

Відповідач є теплопостачальною та теплогенеруючою організацією, при цьому основними його споживачами є саме населення, яке споживає приблизно 90% вартості всіх послуг, що надаються підприємством, а також бюджетні організації та установи. Прострочення розрахунків по оплаті послуги з централізованого водопостачання, зумовлено, зокрема, неналежним виконанням споживачами своїх зобов`язань по оплаті вартості послуг з теплопостачання.

Також, відповідач посилається на відсутність вини (умислу) в порушенні виконання зобов`язань.

Крім того, просить суд врахувати відсутність доказів на підтвердження того, що позивачеві було завдано збитків внаслідок порушення відповідачем строків по оплаті отриманих послуг.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Враховуючи статус відповідача, соціальну спрямованість його діяльності щодо безперебійного забезпечення тепловою енергією населення, підприємств, установ та організацій, взявши до уваги майновий (фінансовий) стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні та баланс їх інтересів, здійснену відповідачем часткову сплату основного боргу в розмірі 4795020,15 грн та відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань за договором на надання послуг, суд визнав зазначені обставини винятковими та дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 50%.

Слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, зазначене питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому судом враховано правову позицію Конституційного Суду України, зазначену у рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.

Отже, до стягнення підлягає пеня у розмірі 193217,04 грн. В іншій частині вимог про стягнення пені позов задоволенню не підлягає.

Заперечення відповідача стосовно нарахування пені, 3% річних та інфляційних судом відхиляються як необґрунтовані і безпідставні, оскільки пунктом 4.3 договору № 110-6 на надання послуг з централізованого водопостачання від 02.10.2017 встановлений строк виконання зобов`язання - до 5 числа місяця наступного за розрахунковим.

При розподілі судових витрат суд виходив з наступного.

Матеріали справи №917/667/19 містять платіжне доручення № 17837 від 16.12.2019 про сплату судового збору в розмірі 172945,82 грн.

Відповідно до пункту 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки, провадження у справі в частині стягнення 4795020,15 основного боргу закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору, то судовий збір, сплачений за подання позову в частині стягнення заборгованості в сумі 4795020,15 грн, який склав 71925,30 грн, підлягає поверненню з Державного бюджету позивачу, який сплатив вказаний судовий збір.

Судовий збір, сплачений позивачем за позов в частині вимог про стягнення грн 6261720,34 основного боргу, 386434,07 пені грн 48313,89 інфляційних та 38232,73 грн - 3% річних, що становить 101020,52 грн, покладається на відповідача, у зв`язку із задоволенням позову в цій частині.

Також, суд врахував роз`яснення, надані в пункті 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011, відповідно до яких, судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки.

Керуючись статтями 129, 130, пунктом 2 частини 1 статті 231, статтями 232, 233, 237, 238 та 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 4795020,15 грн основного боргу.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (, 36008, м. Полтава, вул. Комарова, 2а) на користь Комунального підприємства Полтавської обласної ради Полтававодоканал» (, 36020, м. Полтава, вул. П. Орлика, 40а) 6261720,34 грн основного боргу, 193217,04 грн пені, 48313,89 інфляційних, 38232,73 грн - 3% річних, 101020,52 грн судового збору.

Відмовити в позові в частині стягнення пені в сумі 193217,04 грн.

Повернути з Державного бюджету України на користь Комунального підприємства Полтавської обласної ради Полтававодоканал» (, 36020, м. Полтава, вул. П. Орлика, 40а) 71925,30 грн судового збору, сплаченого платіжним дорученням № 17837 від 16.12.2019, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 917/2199/19.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 02.03.2020.

Суддя Д. М. Сірош