ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2020 р. Справа № 911/2442/19

Господарський суд Київської області у складі судді Лутак Т.В., за участю секретаря судового засідання Гришко В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєнтуріс»

до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго»

про зобов`язання вчинити дії

Представники:

від позивача: Маринченко В.О.

від відповідача: Большаков Д.К.

Обставини справи:

Позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про зобов`язання відповідача оформити та передати позивачу акти прийняття-передавання електричної енергії, у відповідності до п. 7.5 договору № 220072265 про постачання електричної енергії від 09.07.2016, а також без застосування п. 4.2.2 цього договору, за період березень 2017 року - грудень 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на порушення відповідачем умов договору щодо нарахування та стягнення плати за споживання електричної енергії.

Ухвалою господарського суду Київської області від 04.11.2019 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи у підготовчому засіданні призначено на 25.11.2019 та витребувано у сторін певні документи.

У судовому засіданні 25.11.2019 судом, в порядку ч. 5 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 12.12.2019.

11.12.2019 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення б/н від 11.12.2019 та документи по справі (вх. № 24610/19 від 11.12.2019).

До господарського суду Київської області від відповідача надійшла заява вих. № К04/1018/1 від 12.12.2019 (вх. № 24699/19 від 12.12.2019) про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 911/1010/19.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.12.2019 відмовлено у задоволенні заяви відповідача вих. № К04/1018/1 від 12.12.2019 (вх. № 24699/19 від 12.12.2019) про зупинення провадження у справі, продовжено строк підготовчого провадження у даній справі на тридцять днів та відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 20.01.2020.

10.01.2020 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшла заява б/н від 08.01.2020 (вх. № 503/20 від 10.01.2020) про зміну предмету позову.

Ухвалою господарського суду Київської області від 20.01.2020 відмовлено у задоволенні заяви позивача б/н від 08.01.2020 (вх. № 503/20 від 10.01.2020) про зміну предмету позову, закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 20.02.2020.

Присутній у судовому засіданні 20.02.2020 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.02.2020 в усному порядку проти задоволення позову заперечив, письмового відзиву на позов не надав.

У судовому засіданні 20.02.2020, відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

09.07.2016 між сторонами укладено договір про постачання електричної енергії № 220072265, за умовами якого відповідач продає електричну енергію позивачу для забезпечення потреб електроустановок позивача з дозволеною потужністю 380 кВт, а позивач оплачує відповідачу вартість використаної (купленої) ним електричної енергії та здійснює інші платежі відповідно до умов цього договору. Приєднана потужність підключення становить 400 кВт.

Відповідно до п. 1.2 договору точка продажу електричної енергії встановлюється сторонами згідно «Акту розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін», зазначається в додатку № 1 «Загальна однолінійна схема електропостачання», що є невід`ємною частиною даного договору.

Згідно з п. 2.1 договору під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися чинним законодавством України, зокрема Правилами користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ), Правилами безпечної експлуатації електроустановок споживачів, Правилами технічної експлуатації електроустановок споживачів та Правилами охорони електричних мереж (далі - ПОЕМ).

Пунктом 2.2.2 договору передбачено, що відповідач зобов`язався продавати (постачати) позивачу електричну енергію, як товар з врахуванням його особливих споживчих якостей та фізико-технічних характеристик: в межах дозволеної потужності, в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 та з врахуванням умов розділу 6 цього договору (додаток № 2 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу»); згідно з категорією струмоприймачів позивача відповідно до ПУЕ та гарантованого рівня надійності електропостачання схем електропостачання, визначених у додатку № 3 «Режими постачання електричної енергії»; із дотриманням граничних показників якості електричної енергії, визначених державними стандартами України (ГОСТ 13109-97 «Норми якості електричної енергії в системах електропостачання загального призначення»).

Відповідно до п. 2.3.2 договору позивач зобов`язався дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього договору та режиму роботи електроустановки.

Згідно з п. 2.3.3 договору позивач зобов`язався оплачувати відповідачу вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 4 «Порядок розрахунків за активну електроенергію» та додатку № 6 «Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії».

Також, відповідно до п. 2.3.4 договору позивач зобов`язався здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею відповідача та електроустановками позивача згідно з умовами додатку № 5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії».

Пунктом 2.3.7 договору передбачено, що позивач зобов`язався забезпечити встановлення засобів диференційного (погодинного) обліку електричної енергії та локального устаткування збору і обробки даних у випадках, якщо приєднана потужність електроустановок на об`єкті позивача становить 150 кВт і більше та середньомісячний обсяг споживання за попередні 12 розрахункових періодів становить 50 тис. кВт/год і більше, в узгодженні з відповідачем строки.

Відповідно до п. 2.3.8 договору позивач зобов`язався надавати відповідачу відомості про обсяги очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік по кожній площадці вимірювання з помісячним розподілом до 1-го листопада поточного року за формою додатку № 2 «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та Субспоживачу».

Згідно з п. 4.2.2 договору за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно із вимогами розділу 5 цього договору, позивач сплачує відповідачу двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин. При цьому плата за перевищення договірної величини потужності стягується із споживачів з приєднаною потужністю 150 кВт і більше та середньомісячним споживанням 50 000 кВт і більше.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що договірні величини споживання електричної енергії визначаються на рівнях заявлених позивачем згідно з пунктом 5.2 цього договору обсягів. Договірні величини споживання електричної енергії та потужності визначаються сторонами у додатку № 2 «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та Субспоживачу», що є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 5.2 договору для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік позивач не пізніше 1 листопада поточного року надає відповідачу відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (включаючи обсяги споживання субспоживачів) за формою додатку № 2 «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та Субспоживачу». У разі ненадання позивачем зазначених відомостей у встановлений термін, розмір очікуваного споживання електричної енергії (потужності) на наступний рік установлюється відповідачем на рівні фактичного споживання у відповідних періодах поточного року.

Згідно з п. 5.6 договору коригування договірної величини споживання електричної енергії та/або договірної (граничної) величини електричної потужності проводиться відповідачем при виконанні позивачем наступних умов: - надання позивачем письмового звернення відповідачу про коригування договірної величини електричної енергії на протязі поточного розрахункового періоду не пізніше ніж за п`ять робочих днів до його закінчення; - відсутності у позивача заборгованості за спожиту в попередніх періодах електричну енергію; - своєчасного виконання позивачем платежів, передбачених на розрахунковий період в Додатку № 4 «Порядок розрахунків за активну електроенергію»; - виконання позивачем оплати додатково заявлених обсягів споживання електричної енергії.

Пунктом 5.7 договору передбачено, що перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається під час підбиття підсумків розрахункового періоду на основі підтверджених даних розрахункового обліку електричної енергії та зазначається відповідачем в розрахунковому документі.

Відповідно до п. 5.8 договору перевищення договірної величини електричної потужності фіксується протягом розрахункового періоду в години контролю максимуму навантаження та оформлюється актом з контролю електричної потужності.

Згідно з п. 7.1 договору облік електроенергії, спожитої позивачем та (або) субспоживачами, приєднаними до електричних мереж позивача, здійснюється згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ. У разі порушення позивачем вимог нормативно-технічних документів щодо встановлення та експлуатації засобів обліку, їх покази не використовуються при розрахунках за спожиту електроенергію, а обсяги спожитої електроенергії визначаються відповідачем розрахунково згідно з вимогами додатку № 4 «Порядок розрахунків за активну електроенергію» та додатку № 5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії».

Пунктом 7.5 договору передбачено, що на підставі показів засобів обліку електроенергії та згідно умов додатка № 6 «Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії» оформлюються: акт про використану електричну енергію (акт про прийняття-передавання товарної продукції); акт результатів замірів електричної потужності (у разі потреби за ініціативою відповідача).

Як передбачено п. 9.4 договору цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до . Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за 30 днів до закінчення терміну дії договору жодною стороною із сторін не буде письмово заявлено про припинення його дії, або про перегляд його умов.

Одночасно із укладенням договору про постачання електричної енергії № 220072265 від 09.07.2016 сторонами було підписано: Загальну однолінійну схему електропостачання - додаток № 1, Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та Субспоживачу - додаток № 2, Режими постачання електричної енергії - додаток № 3, Порядок розрахунків за активну електроенергію - додаток № 4, Порядок розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії - додаток № 5, Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії - додаток № 6, Розрахункові засоби обліку та порядок їх експлуатації - додаток № 7, Розрахунок втрат електричної енергії в мережах споживача - додаток № 8, Відповідальні особи Споживача - додаток № 9, а також повідомлення про встановлення договірних величин споживання електричної потужності, які є невід`ємними частинами цього договору.

Так, додатком № 2, що доданий до матеріалів справи, сторони визначили договірні величини споживання електричної енергії позивачем на 2018 рік.

Відповідно до п. 1.4 додатку № 2 при перевищенні договірної величин споживання електричної енергії позивач несе відповідальність згідно з ч. 6 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику».

Додатком № 4 сторони передбачили, що порядок оплати за активну електроенергію у формі 100 % авансованого платежу на поточне споживання розрахункового періоду, який повинен бути здійснений до дати початку розрахункового періоду та остаточний розрахунок (виходячи з обсягів фактично спожитої електроенергії), який повинен бути здійснений протягом 5 операційних днів з дати закінчення розрахункового періоду.

Згідно з п. 1.3 додатку № 4 обсяг спожитої електричної енергії для внесення авансового платежу визначається на основі обсягу договірної величини на відповідний розрахунковий період. Для розрахунку авансового платежу застосовуються роздрібні тарифи попереднього розрахункового періоду.

Пунктом 1.5 додатку № 4 передбачено, що звірка балансу розрахунків з оформленням актів звірки заборгованості, актів про використану електроенергію, актів про прийняття-передавання товарної продукції виконується за вимогою однієї із сторін. При цьому інші сторона не має права відмовити у оформленні цих документів.

Позивач стверджує, що відповідачем у період з березня 2017 року по грудень 2018 року, всупереч умов договору, неодноразово надавалися йому проекти актів із зазначенням перевищення договірної величини споживання електричної енергії та, відповідно, з двократним нарахуванням вартості різниці між заявленим та спожитим обсягом, а також в односторонньому порядку стягувалась двократна вартість різниці за рахунок авансових платежів без погодженням з позивачем, що є безпідставним, оскільки нарахування та стягнення плати за перевищення договірної величини застосовується тільки при наявності двох критеріїв одночасно - якщо середньомісячне споживання перевищує 50 000 кВт/год та приєднана потужність більше 150 кВт, в той час як середньомісячне споживання електроенергії позивачем за весь вказаний період жодного разу не перевищувало 50 000 кВт/год, у зв`язку з чим він звернувся з даним позовом до суду та просить зобов`язати відповідача оформити та передати йому акти прийняття-передавання електричної енергії, у відповідності до п. 7.5 договору № 220072265 про постачання електричної енергії від 09.07.2016, а також без застосування п. 4.2.2 цього договору, за період березень 2017 року - грудень 2018 року.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем до суду надано такі документи: договір № 220072265 про постачання електричної енергії від 09.07.2016 з додатками; лист вих. № 24 від 01.03.2019, з яким позивач звертався до відповідача про оформлення актів прийняття-передавання електричної енергії відповідно до умов договору; скаргу вих. № 28 від 16.04.2019 на відповідача, яку позивачем було направлено до керівника НКРЕКП; акти прийняття-передавання електричної енергії за період з березня 2017 року по грудень 2018 року, які направлялися відповідачем позивачу; лист вих. № 22 від 01.03.2019, з яким позивач звертався до відповідача з вимогою надати підписаний договір постачання електричної енергії № 65 від 19.07.2016; акт звіряння розрахунків від 12.04.2019, який був наданий позивачу відповідачем; платіжні доручення за період з червня 2017 року по грудень 2018 року про сплату електроенергії згідно договору № 65 від 19.07.2016.

Відповідач, в свою чергу, письмового відзиву на позов та будь-яких доказів, які б підтверджували, заперечували або спростовували викладені позивачем обставини суду не надав, представник відповідача в усному порядку у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що базується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 275 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України «Про ринок електричної енергії». Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Енергопостачальні підприємства інших, крім державної і комунальної, форм власності можуть брати участь у забезпеченні енергією будь-яких споживачів, у тому числі через державну (комунальну) енергомережу, на умовах, визначених відповідними договорами.

Відповідно до ст. 276 Господарського кодексу України загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін. Пропозиції абонента щодо кількості та видів енергії, строків її відпуску є пріоритетними за наявності виробничих можливостей у енергопостачальника. Показники якості енергії узгоджуються сторонами на підставі національних стандартів або технічних умов шляхом погодження переліку (величини) показників, підтримання яких є обов`язком для сторін договору. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Частинами 3, 4 ст. 13 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які подаються сторонами повинні бути належними, допустимими, достовірними та вірогідними.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, сторонами не надано суду належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів, на підставі яких суд міг би встановити дійсні обставини справи, зокрема, доказів визначення величин споживання позивачем електричної енергії та її потужності, звернення щодо коригування договірної величини електричної енергії, даних розрахункового обліку електричної енергії, актів з контролю електричної потужності, актів про використану електричну енергію, актів результатів замірів електричної потужності, інших доказів, що підтверджують обсяги фактично спожитої електроенергії позивачем за визначений ним період.

Разом з тим, розглядаючи справу по суті та встановлюючи усі істотні обставини справи, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу положень ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів осіб.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України).

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

Таким чином, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, судам слід виходити із його ефективності. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Тобто, у кінцевому результаті ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права. При цьому, вирішуючи спір, суд має з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Крім того, суд звертає увагу, що судове рішення має бути не лише законним, але й таким, що може бути реально виконаним, у результаті чого досягається позитивний ефект та дійсне відновлення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Проте, заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача оформити та передати позивачу акти прийняття-передавання електричної енергії, у відповідності до п. 7.5 договору № 220072265 про постачання електричної енергії від 09.07.2016, а також без застосування п. 4.2.2 цього договору, за період березень 2017 року - грудень 2018 року, не приводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, тобто у разі прийняття судового рішення про задоволення позову, воно не може бути реально виконаним, у тому числі шляхом примусового його виконання органами державної виконавчої служби.

За таких обставин, враховуючи обставини, встановленні під час розгляду даної справи, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів є неефективним та не відповідає способам захисту, визначеним у законодавстві.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі, а тому повністю відмовляє у задоволенні вимог позивача про зобов`язання відповідача оформити та передати позивачу акти прийняття-передавання електричної енергії, у відповідності до п. 7.5 договору № 220072265 про постачання електричної енергії від 09.07.2016, а також без застосування п. 4.2.2 цього договору, за період березень 2017 року - грудень 2018 року.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Керуючись статтями 2, 11, 13, 73-79, 86, 129, 237-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 02.03.2020.

Суддя Т.В. Лутак