ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.03.2020 Справа № 905/2299/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І., при секретарі судового засідання Турко А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал-Агро», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Новоолександрівська», с.Новоолександрівка, Донецька область

про стягнення заборгованості за договором поставки №19/04/2019 від 19.04.2019 у розмірі 72714,24грн, пені у сумі 7112,03грн, штрафу у розмірі 29085,70грн, 20% річних у сумі 4183,56грн, інфляційних втрат у сумі 1018,00грн, всього 114113,53грн

Представники учасників справи:

від позивача: представник не з`явився

від відповідача: представник не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал-Агро», звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Новоолександрівська», с.Новоолександрівка, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором поставки №19/04/2019 від 19.04.2019 у розмірі 72714,24грн, пені у сумі 7112,03грн, штрафу у розмірі 29085,70грн, 20% річних у сумі 4183,56грн, інфляційних втрат у сумі 1018,00грн, всього 114113,53грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором поставки №19/04/2019 від 19.04.2019 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Відповідач частково визнає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором поставки №19/04/2019 від 19.04.2019 у розмірі 72714,24грн; в частині стягнення пені, штрафу, 20% річних та інфляційних втрат відповідач заперечує проти позову, посилаючись на те, що неможливість виконання своїх зобов`язань з оплати поставленого товару у визначені договором строки обумовлена виникненням обставин непереборної сили, тобто надзвичайних та невідворотних обставин, а саме, перебування підприємства на території проведення антитерористичної операції, що є умовою відсутності безпеки прилеглих територій, що в свою чергу обмежує проведення сезонних сільськогосподарських робіт фермерами, а також відсутністю коштів у зв`язку з накладенням арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Новоолександрівська», що є підставами для звільнення відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Приймаючи позовну заяву до розгляду та відкриваючи провадження у справі, суд, виходячи з вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про розгляд даної справи як малозначної в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Висновок щодо визначення даної справи як малозначної зроблений судом з огляду на приписи п.1 ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, для цілей цього Кодексу визначені як малозначні.

Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 09.01.2020; судове засідання призначене на 30.01.2020 з подальшим оголошенням перерви до 18.02.2020 та 05.03.2020.

У судові засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив.

Відповідач у судові засідання жодного разу не з`явився, про причин неявки не повідомив; про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Зважаючи на спливання встановленого ст.248 Господарського процесуального кодексу України строку розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та з огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено необхідні умови сторонам для доведення фактичних обставин справи, зокрема, надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу по суті у даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши надані суду докази, суд встановив таке.

19.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал-Агро» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Новоолександрівська» (покупець), був укладений договір №19/04/2019, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця товар, якими є засоби захисту рослин (ЗЗР), насіння та мікродобрива, зазначений у відповідному додатку до договору, а покупець зобов`язався прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Найменування й асортимент товару, його кількість і ціна вказуються у додатках до договору, що є невід`ємними його частинами (п.2.1 договору).

Відповідно до п.2.3 договору Усі підписані представниками сторін у період дії цього договору додатки та видаткові накладні з поставки (відпуску) покупцю товару є невід`ємними частинами цього договору, навіть якщо в них немає посилання на реквізити цього договору. Умови поставки, оплати товару за ними та відповідальність покупця за прострочення оплати товару регулюється цим договором.

Загальна сума договору визначається сукупністю додатків та/або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною договору. У випадку розбіжностей даних у додатках щодо кількості і ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід`ємною частиною договору та підписується з боку покупця особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару) (п.2.6 договору).

Згідно з п.п.3.1, 3.2 договору порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного договору з урахуванням умов, визначених цим договором. Покупець, при перерахуванні коштів за товар у платіжному дорученні (в графі «призначення платежу»), зобов`язаний зазначити, згідно з яким додатком до цього договору та, в разі необхідності, за який саме товар перераховано даний платіж.

Право власності на товар та ризик випадкового знищення або пошкодження товару переходить від постачальника до покупця з дати поставки товару, що підтверджується видатковими накладними (п.4.3 договору).

За прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення (п.7.2 договору). У випадку порушення строку виконання грошових зобов`язань за цим договором більше ніж на 5 банківських днів покупець, крім пені, сплачує постачальнику штраф у розмірі 40% від суми боргу (пп.7.2.1 п.7.2 договору). В разі прострочення виконання грошових зобов`язань за договором покупець зобов`язується замість трьох процентів річних, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, сплатити постачальнику двадцять процентів річних від простроченої суми за весь час її прострочення (п.7.6 договору).

Договір є укладеним з моменту його підписання сторонами й діє протягом одного календарного року (п.11.1 договору).

Як встановлюється матеріалами справи, в межах договору №19/04/2019 від 19.04.2019 між сторонами було підписано додаток №1 від 19.04.2019, відповідно до п.1 якого постачальник зобов`язався передати, а покупець прийняти й оплатити насіння, а саме: ячмінь, урожаю 2018 кількістю 10520кг, ціна товару 90892,80грн у тому числі ПДВ - 15148,80грн.

Згідно з п.3, 6 додатку №1 від 19.04.2019 оплата повної вартості товару, який постачається на умовах цього додатку, здійснюється покупцем в наступному порядку: - 20% від ціни всього товару оплачуються покупцем протягом 2 (двох) банківських днів з дати підписання договору; - 80% від ціни всього товару оплачуються покупцем до 19.08.2019. Поставка товару здійснюється постачальником протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати оплати 20% від ціни всього товару.

У виконання умов договору №19/04/2019 від 19.04.2019 та додатку №1 від 19.04.2019 позивач поставив відповідачу товар за видатковою накладною №295 від 22.04.2019 на суму 90892,80грн з ПДВ, який був прийнятий представником відповідача без зауважень та заперечень стосовно кількості та якості поставленого товару за видатковою накладною №295 від 22.04.2019, що підтверджується підписом останнього. Товар отримав представник відповідача Чепіль В.Г., який діяв на підставі довіреності ВВК №23 ВІД 22.04.2019, виданої на отримання цінностей.

Враховуючи приписи положень ст.ст.76,77,91 Господарського процесуального кодексу України, вказана видаткова накладна приймається судом як така, що підтверджує належне виконання позивачем умов договору №19/04/2019 від 19.04.2019 та додатку №1 від 19.04.2019 в частині поставки товару та прийняття його відповідачем.

Як свідчить виписка по рахунку позивача за 19.04.2019 відповідачем здійснено оплату отриманого товару в сумі 18178,56грн (20% від ціни товару). Решта вартості товару за видатковою накладною №295 від 22.04.2019 на суму 72714,24грн залишилась несплаченою.

Порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар у встановлений в додатку №1 від 19.04.2019 до договору №19/04/2019 від 19.04.2019 строк стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором поставки №19/04/2019 від 19.04.2019 у розмірі 72714,24грн, пені у сумі 7112,03грн, штрафу у розмірі 29085,70грн, 20% річних у сумі 4183,56грн, інфляційних втрат у сумі 1018,00грн.

Розглядаючи спір по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Відповідно до ч.1 ст.626 ст.11 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Договір №19/04/2019 від 19.04.2019 за своєю правовою природою є договором поставки, отже, правовідносини сторін підпадають під регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічні положення містяться в ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України, відповідно до якої за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договорів поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом, відповідач частково виконав зобов`язання за договором №19/04/2019 від 19.04.2019 та додатком №1 від 19.04.2019, сплативши 19.04.2019 20% вартості поставлено товару в сумі 18178,56грн.

Між тим обставини справи свідчать, що відповідач не здійснив повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем товар за видатковою накладною №295 від 22.04.2019 у визначений п.3 додатку №1 від 19.04.2019 строк 80% від ціни всього товару оплачуються покупцем до 19.08.2019. Внаслідок наведеного у відповідача виникла заборгованість за договором №19/04/2019 від 19.04.2019 у розмірі 72714,24грн.

Своєчасне невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати поставленого товару є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України. З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати поставленого товару у строк, встановлений додатком №1 від 19.04.2019 до договору поставки 19/04/2019 від 19.04.2019, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу за договором №19/04/2019 від 19.04.2019 в розмірі 72714,24грн, отже, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 7112,03грн за період з 20.08.2019 по 02.12.2019 та штрафу у сумі 29085,70, нарахованих на підставі п.7.2 та пп.7.2.1 п.7.2 договору№19/04/2019 від 19.04.2019, суд зазначає таке.

Нарахування заявлених до стягнення в межах даного позову пені та штрафу зумовлено порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати поставленого товару за договором.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

За приписами ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст. 217, ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Заявлені до стягнення пеня та штраф позивачем нараховано на підставі п.7.2 та пп.7.2.1 п.7.2 договору поставки №19/04/2019 від 19.04.2019, за умовами яких за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення. У випадку порушення строку виконання грошових зобов`язань за цим договором більше ніж на 5 банківських днів покупець, крім пені, сплачує постачальнику штраф у розмірі 40% від суми боргу.

Розглядаючи позов в частині стягнення пені та штрафу, суд зауважує, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень щодо передбачення в договорі одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).

Суд також зазначає, що п.7.2 та пп.7.2.1 п.7.2 договору поставки №19/04/2019 від 19.04.2019, якими на покупця покладається відповідальність у вигляді сплати на користь покупця пені та штрафу за прострочення строків оплати за поставлений товар, не оспорюється відповідачем, в зв`язку з чим в силу вимог ст. 204 Цивільного кодексу України презюмується правомірність вказаного правочину.

Як встановлено судом, відповідач прийняв на себе зобов`язання прийняти та своєчасно здійснити оплату поставленого товару у строк встановлений п.3 додатку №1 від 19.04.2019 80% від ціни всього товару оплачуються покупцем до 19.08.2019, у зв`язку з чим за вимогами ст.253 Цивільного кодексу України першим днем порушення строку оплати, з якого можливо нарахування штрафних санкцій, є 20.08.2019.

За результатом проведеної судом перевірки, судом встановлено, що здійснений позивачем розрахунок пені є арифметично неправильним.

Здійснивши власний перерахунок пені, суд встановив, що належним розміром пені є 6781,35грн. Отже, заявлені позовні вимоги про стягнення пені у сумі 7112,03грн підлягають задоволенню частково у розмірі 6781,35грн, решта вимог щодо стягнення пені задоволенню не підлягає.

Перевіривши арифметичний розрахунок 40% штрафу, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача штрафу у сумі 29085,70грн за порушення строків оплати за поставлений товар.

Розглядаючи позов в частині стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат у сумі 1018,00грн за період прострочення вересень-жовтень 2019 та 20% річних у сумі 4183,56грн за період прострочення 20.08.2019 02.12.2019, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.6 договору поставки №19/04/2019 від 19.04.2019 сторони встановили інший розмір процентів річних, а саме 20% відсотків річних від простроченої суми за весь час її прострочення.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 20% річних та зважаючи на прострочення відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару за договором поставки №19/04/2019 від 19.04.2019, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність вимог в частині стягнення з відповідача 20 % річних у сумі 4183,56грн, отже, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, виходячи з заявленого періоду, суд встановив, що інфляційні втрати складають більшу суму, ніж заявлена позивачем. З урахуванням ч.2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 1018,00грн.

Посилання відповідача на виникненням обставин непереборної сили, що обумовили неможливість виконання зобов`язань в частині своєчасної сплати за поставлений товар у визначені договором строки, а саме, перебування підприємства на території проведення антитерористичної операції, що є умовою відсутності безпеки прилеглих територій, що в свою чергу обмежує проведення сезонних сільськогосподарських робіт фермерами, а також відсутністю коштів у зв`язку з накладенням арешту на грошові кошти, не розцінюються судом в якості підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків виконання зобов`язань з своєчасної оплати за поставлений товар за договором з огляду на таке.

За приписами ст.614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Нормами ст.ст.614,617 Цивільного кодексу України, які кореспондуються із нормами ст.218 Господарського кодексу України, встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Як визначено у п. 10.1 договору при настанні стихійних явищ природного характеру (землетруси, повені, урагани, руйнування в результаті блискавки тощо), лиха техногенного та антропогенного походження (вибухи, пожежі тощо), обставини соціального, політичного та/або міжнародного походження (військові дії, оголошена чи неоголошена війна, повна або часткова військова мобілізація, громадські хвилювання/заворушення, епідемії, збройні зіткнення/конфлікти або їх загроза, страйки, діяльність незаконних збройних формувань , антитерористичні операції, обмеження комендантської години, експропріація, примусове вилучення. Захоплення підприємства, бойкоти, блокади, ембарго, інші санкції, в т.ч. міжнародні, або дії державних органів/протиправні дії третіх осіб), які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань за договором, дію яких неможливо було передбачити та/або робить неможливим виконання зобов`язань за цим договором повністю або частково, сторони звільняються від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань пропорційно часу дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Відповідно до ч.4 ст.219 Господарського кодексу України, сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Суд звертає увагу, що для підтвердження обставин, за яких особа звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання відповідно до змісту ст.218 Господарського кодексу України, необхідно довести: наявність обставин непереборної сили, їх надзвичайний характер, неможливість попередити за даних умов завдання шкоди та причинний зв`язок між цими обставинами та понесеними збитками.

Відповідно до ч. 2 ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За змістом ст.14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України засвідчує форс мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Як зазначено в п. 10.2 договору сторона, для якої настали форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зобов`язана протягом не більше, ніж п`яти календарних днів з моменту їх настання або припинення повідомити у письмовій формі іншу сторону. Факт настання та наявності форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) повинен бути підтверджений відповідним документом, виданим Торгово-промисловою палатою або іншим уповноваженим органом.

В матеріалах справи відсутні будь-які документи Торгово-промислової палати та компетентних органів, які б підтверджували виникнення обставин непереборної сили.

Разом з цим, п.10.4 договору встановлено, що настання форс-мажорних (обставини непереборної сили) обставин не є підставою для невиконання сторонами зобов`язань, термін виконання яких настав до дати виникнення таких обставин, а також для звільнення сторін від відповідальності за таке невиконання.

З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, передбачених чинним законодавством України та договором поставки №19/04/2019 від 19.04.2019, для підтвердження обставин, на які відповідач посилається як на підставу для звільнення від відповідальності за порушення прийнятих на себе за договором зобов`язань.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від виконання грошових зобов`язань за договором №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

У відповідності до п.1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (ст.607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (ст.ст.614,617 Цивільного кодексу України чи ст.218 Господарського кодексу України).

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, сплачений позивачем платіжним дорученням №2351 від 03.12.2019 у сумі 1921грн, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Доказів понесення інших судових витрат сторонами не надано.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал-Агро», м. Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Новоолександрівська», с.Новоолександрівка, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором поставки №19/04/2019 від 19.04.2019 у розмірі 72714,24грн, пені у сумі 7112,03грн, штрафу у розмірі 29085,70грн, 20% річних у сумі 4183,56грн, інфляційних втрат у сумі 1018,00грн, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Новоолександрівська» (85352, Донецька область, сел. Новоолександрівка, вул. Гагаріна, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал-Агро» (03189, м. Київ, вул. Академіка Вільямса, б. 6Д, оф. 43, ) заборгованість за договором поставки №19/04/2019 від 19.04.2019 у розмірі 72714,24грн, пеню у сумі 6781,35грн, штраф у розмірі 29085,70грн, 20% річних у сумі 4183,56грн, інфляційні втрати у сумі 1018,00грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1915,43грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 05.03.2020 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 06.03.2020.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова