ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

м. Чернівці

02 березня 2020 року Справа № 926/2870/19

За позовом Фермерського господарства "Мад-Агро", с. Рокитне Новоселицького району Чернівецької області

до Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про визнання права володіння та користування на умовах оренди земельною ділянкою

Суддя І.В. Марущак

Секретар судового засідання Л.В. Терещенко

представники:

від позивача: голова Чупак А.О., адвокат Гончарук В.В., довіреність від 03.02.2020;

від відповідача: Смутняк О.В., довіреність № 24-0.72-2/62-20 від 03.01.2020;

від третьої особи: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: Фермерське господарство "МАД-АГРО" звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, в якому просить визнати за позивачем право на володіння та користування на умовах оренди земельною ділянкою загальною площею 17,5 га, кадастровий номер :02:006:0023 з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства по договору оренди землі від 18 вересня 2015 року, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №11307685 від 24.09.2015, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Слобідської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області.

Ухвалою суду від 26.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 21.01.2020 та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

За результатами підготовчого засідання 21.01.2020 суд постановив ухвалу, якою залучив до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 та відклав розгляд справи в підготовчому засіданні на 04 лютого 2020.

Ухвалою суду від 04.02.2020 відкладено розгляд справи в підготовчому засіданні на 18.02.2020 та встановлено третій особі строк для подання пояснень на позов.

Востаннє суд ухвалою від 18.02.2020 продовжив строк підготовчого провадження та відклав розгляд справи на 02.03.2020.

До початку підготовчого засідання 02.03.2020 від відповідача надійшли додаткові документи щодо суті спору, які останній просить долучити до матеріалів справи.

У підготовче засідання 02.03.2020 ОСОБА_1 не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи. Натомість у підготовче засідання з`явився представник третьої особи - ОСОБА_4 , який на підтвердження своїх повноважень подав суду нотаріально посвідчену довіреність від 28.02.2020. При цьому, представник ОСОБА_1 наголошує, що він вправі представляти інтереси свого довірителя на підставі частини другої статті 58 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із малозначністю цього спору (справи).

Разом з тим, ознайомившись із поданою довіреністю та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 не є уповноваженим представником Томіка В.В. на участь в розгляді даної справи з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник. При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу (частини 1 і 2 статті 58 ГПК України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 60 ГПК України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або у визначених законом випадках іншою особою (частина 2 статті 60 ГПК України).

Таким чином, чинним процесуальним законом дійсно передбачено, що участь у розгляді малозначних справ можуть брати представники, які не мають статусу адвоката, на підставі довіреності учасника справи.

У той же час, відповідно до частини п`ятої статті 12 ГПК України, малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В ухвалі від 18.12.2019 суд вже дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога має майновий характер, а ціна позову являє собою нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки - 306559,31 грн. Тобто ціна позову в цій справі перевищує ста розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених як станом на 2019 рік, так і станом на 2020 рік.

Водночас позивач не заявляв клопотання про розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження, а тому за відсутності підстав для визнання цієї справи малозначною суд в ухвалі від 26.12.2019 вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, суд констатує, що справа № 926/2870/19 не є малозначною у розумінні статті 12 ГПК України, а тому представляти інтереси фізичних осіб, які є її учасниками, можуть їхні законні представники або адвокати.

Втім ОСОБА_4 не надав суду доказів наявності у нього статусу адвоката або права представляти інтереси третьої особи за законом.

Більше того, суд дослідив, що відповідно до довіреності від 28.02.2020 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 лише на ведення його цивільних, кримінальних і адміністративних справ із всіма правами, які передбачені Цивільним процесуальним кодексом України. Жодних відомостей про наявність у повіреної особи повноважень на представництво інтересів довірителя в господарському процесі надана суду довіреність не містить.

За таких обставин ОСОБА_4 вправі брати участь в розгляді цієї справи лише в якості вільного слухача, а не представника третьої особи.

Поряд з цим, до суду з`явились уповноважені представники сторін, які підтримали позиції, викладені ними у поданих заявах по суті справи.

Крім того, представник позивача надав суду фіскальний чек про направлення ОСОБА_1 відповіді на відзив, який долучений судом до матеріалів справи.

Своєю чергою, представник відповідача просив суд долучити до матеріалів справи подані ним документи. Представник позивача проти клопотання відповідача не заперечив.

Ознайомившись із наданими документами, суд установив, що у них містяться відомості про користування орендованою земельною ділянкою, з приводу якої заявлено цей позов, а тому вирішив долучити їх до матеріалів справи з метою повного та всебічного вирішення спору.

Також із Єдиного державного реєстру судових рішень суду стало відомо, що ухвалою від 04.12.2019 Велика Палата Верховного Суду (1) прийняла до свого розгляду справу № 922/989/18 за позовом Селянського (фермерського) господарства «Берізка» до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою та визнання недійсним наказу; (2) призначила її до розгляду на 31 березня 2020 року.

Вказаною ухвалою встановлено, що у квітні 2018 року СФГ «Берізка» звернулося з позовною заявою до ГУ Держгеокадастру про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 45,40 га в межах згідно з планом, розташованою на території Улянівської сільської ради, призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я фізичної особи державним актом на право постійного користування землею № ХР-04-00-000623 (далі - Акт) на підставі розпорядження Богодухівської районної ради № 9 від 01 березня 1994 року; визнання недійсним наказу Держгеокадастру № 1106-СГ від 02 березня 2018 року «Про припинення права користування земельною ділянкою» (далі - Наказ).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у справі № 922/989/18 посилався на те, що за змістом чинного на час створення СФГ законодавства, а саме частини п`ятої статті 2, частини першої, третьої статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», частини першої статті 92, статті 141 Земельного кодексу України, хоча Акт і видано фізичній особі - засновнику СФГ, земельна ділянка пов`язана із СФГ, для створення якого цю земельну ділянку було надано; юридична особа - СФГ використовувало її з відповідною метою (ведення фермерського господарства), уповноважені органи обліковували саме цю земельну ділянку за юридичною особою; після державної реєстрації СФГ у правовідносинах користування земельною ділянкою, наданою на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», відбувається фактична заміна землекористувача; Наказ прийнято за відсутності правових підстав; порушено право СФГ, оскільки за змістом статей 141 та 142 Земельного кодексу України право постійного землекористування не припиняється в разі смерті особи, на ім`я якої видано Акт; прийняття Наказу є втручанням у право на мирне володіння позивачем земельною ділянкою, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 листопада 2019 року справу № 922/989/18 разом з касаційною скаргою СФГ «Берізка» передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції вказав, що ця справа містить виключну правову проблему, вирішення якої необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики та зазначив, що правова проблема у цій справі зводиться до вирішені питання про визначення особи, якій належить право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, про що видано державний акт про право постійного користування земельною ділянкою на ім`я засновника фермерського господарства - юридичної особи.

Так, суд касаційної інстанції зазначив, що за висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц, від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц, від 05 жовтня 2016 року у справі № 6 - 2329цс16, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладених у постановах від 18 березня 2019 року у справі № 472/598/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 587/260/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 376/2038/14-ц, право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю засновника СФГ, на ім`я якого було видано акт на право постійного користування земельною ділянкою. Разом з тим позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц, дозволяє дійти висновку, що у правовідносинах постійного користування земельною ділянкою, наданою засновнику фермерського господарства, відбувається фактична заміна користувача і обов`язки землекористувача переходять до фермерського господарства з дня його державної реєстрації.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що вирішення цієї виключної правової проблеми у цій справі необхідне для забезпечення дотримання вимог пункту 1 Першого протоколу до Конвенції з огляду на її обставини, а саме з огляду на те, що, засновник, на ім`я якого було видано акт на право постійного користування земельною ділянкою, за життя вийшов зі складу СФГ, у якому залишився інший член господарства (онука засновника), а СФГ тривалий час продовжувало користуватись зазначеною земельною ділянкою після виходу засновника з СФГ з 17 липня 2006 року по дату його смерті 04 червня 2013 року, та, в подальшому, по дату прийняття Наказу 02 березня 2018 року.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про виключність цієї правової проблеми.

Таким чином, правові висновки Великої Палати Верховного Суду в справі № 922/989/18 стосуватимуться трактування норм матеріального закону щодо правового статусу земельної ділянки, яка була надана фізичній особі для ведення фермерського господарства, а саме: (1) у момент створення фермерського господарства та (2) у разі виходу фізичної особи, на ім`я якого була надана відповідна земельна ділянка, зі складу учасників (засновників) цього фермерського господарства.

При цьому, в межах даної справи № 926/2870/19 позивач покликається на те, що після укладення договору від 18.09.2019 оренди земельної ділянки (призначення для ведення фермерського господарства) ОСОБА_1 заснував Фермерське господарство "Мад-Агро", яке здійснювало користування спірною земельною ділянкою. У подальшому третя особа підписала заяву про вихід із складу учасників (засновників) Фермерського господарства «Мад-Агро», проте останнє продовжувало обробіток орендованої земельної ділянки. У той же час позиція відповідача полягає у тому, що земельна ділянка надавалась ОСОБА_1 в оренду для ведення фермерського господарства як фізичній особі й після його виходу із складу учасників фермерського господарства залишається за ним (а не за юридичною особою) на праві оренди.

Тобто при вирішенні цієї справи суду необхідно надати оцінку обставинам, що подібні до тих відносин, яким буде надана оцінка в справі № 922/989/18 Великою Палатою Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 11 Господарського процесуального кодексу України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» [«C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)].

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року [«Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)].

Згідно із пунктом 6 частини другої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Своєю чергою, Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики (частина 2 статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Приписами частини 4 статті 236 ГПК України, положення якої кореспондуються із нормами частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із наведеного слідує, що насамперед Велика Палата Верховного Суду забезпечує єдність судової практики в цілому незалежно від юрисдикційної складової судових справ. Натомість суди першої та апеляційної інстанцій зобов`язані враховувати висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права в подібних правовідносинах.

Тому в даному випадку суд вважає, що висновки Великої Палати Верховного Суду в справі № 922/989/18 матимуть істотне значення для правильної інтерпретації норм матеріального права та правильної оцінки обставин, що є предметом дослідження у справі № 926/2870/19.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 7 частини першої статті 228 цього Кодексу - до закінчення перегляду в касаційному порядку (пункт 11 частини першої статті 229 ГПК України).

Враховуючи викладене, з метою забезпечення принципу верховенства права, єдності судової практики та правової визначеності, що полягає у однаковому трактуванні судами одних і тих же положень закону, суд вважає за необхідне зупинити провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/989/18.

Керуючись статтями 13, 177, 182, 183, 228, 229, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

1. Зупинити провадження у справі № 926/2870/19 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/989/18.

2. Сторонам в п`ятиденний строк після прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі № 922/989/18 повідомити суд про результат її розгляду.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та підлягає оскарженню окремо від рішення суду в порядку та строк, передбачені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено і підписано 03 березня 2020 року.

Суддя І.В. Марущак