УХВАЛА

м. Київ

10.03.2020Справа № 910/12398/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю. за участі

секретаря судового засідання Максимець В.О., розглянувши

скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої

служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства

юстиції у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Авдіївський коксохімічний завод"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 10 523, 61 грн.,

за участі представників згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/12398/19 за позовом Приватного акціонерного товариства "Авдіївський коксохімічний завод" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 10 523, 61 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2019 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Приватного акціонерного товариства "Авдіївський коксохімічний завод" 10 523 грн. 61 коп. - штрафу та 1 921 грн. 00 коп. - судового збору.

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2019 по справі 910/12398/19 видано наказ.

До Господарського суду міста Києва 02.03.2020 від Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшла скарга на дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Боржник зазначає, що постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження ВП №61141018.

За твердженням боржника у виконавчому провадженні (скаржник) дії державного виконавця з відкриття провадження є неправомірними, постанова підлягає скасуванню в порядку судового контролю, а судовий виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу.

Відповідно до частини першої статті 339 Господарського процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2020 розгляд скарги призначено на 10.03.2020.

В судове засідання 10.03.2020 боржник, стягувач та державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції не з`явились, своїх уповноважених представників не направили, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

В обґрунтування своїх тверджень боржником покладено факт набрання чинності 20.10.2019 Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», пунктом третім розділу третього якого встановлено заборону «вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами».

З наведеного законодавчого припису скаржник (боржник у виконавчому провадженні) дійшов висновку, що відносно нього не може бути відкрито протягом трьох років жодного виконавчого провадження.

Такий висновок є помилковим, оскільки цим Законом встановлено два виключення з загального правила заборони вчинення виконавчих дій:

1) стягнення грошових коштів;

2) стягнення товарів, що передані у заставу.

У даному випадку, за остаточним судовим рішенням у справі підлягають стягненню грошові кошти, відповідно, державний виконавець не тільки мав право, а і був зобов`язаний відкрити виконавче провадження та забезпечити виконання цього судового рішення.

Відповідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід`ємною частиною (стадією) судового провадження у конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається окремо. Така скарга має розглядатись в межах вже відкритого провадження у справі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судового рішення у справі, який передбачає, зокрема, обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають з відносин примусового виконання судових рішень.

Судовим рішенням у даній справі присуджено стягнути з відповідача (боржник) на користь позивача (стягувач) визначені цим рішенням грошові кошти.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (частини перша, друга статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»).

У даному випадку, боржник (скаржник) за двома з трьох кваліфікуючих ознак, визначених частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», підпадає під правовий режим особливого виконання судових рішень, встановлений цим Законом. У даному випадку боржник є державним підприємством і відносно нього існує законодавча заборона відчуження майна.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Встановлена Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» особлива процедура започатковується лише після шести місяців з моменту відкриття виконавчого провадження.

Частиною другою статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено: якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, відкриття виконавчого провадження ВП №61141018 державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на виконання остаточного судового рішення у даній справі повною мірою відповідає законодавчим приписам Конституції України, статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

Відповідно, суд встановлює недоведеність скаржником факту порушення державним виконавцем приписів законодавства при відкритті виконавчого провадження за наказом Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/12398/19.

Встановивши відсутність покладеного в основу скарги факту порушення законодавства, суд відмовляє у задоволенні її вимог про визнання дій державного виконавця протиправними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №61141018 та повернення виконавчого документа стягувачу.

Керуючись статтями 234, 235, 339, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні скарги відмовити повністю.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у порядку та строки передбачені розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Т.Ю. Кирилюк