ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.03.2020 справа № 914/15/20

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Трускавецького В. П., секретаря судового засідання Хороз І. Б., розглянув по суті у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ,
до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , м. Червоноград Львівської області,
за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:ОСОБА_1 , м. Червоноград, Львівської області,
за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:ОСОБА_2 , с. Поториця Сокальський район Львівської області,
про: відшкодування витрат в порядку регресу у розмірі 100'000,00 грн пов`язаних з регламентною виплатою.
За участю представників сторін:
позивача:не з`явився,
відповідача:Демчук Христина Ярославівна представник,
третьої особи 1:не з`явився,
третьої особи 2:не з`явився.

1. Судові процедури
1.1. На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування витрат в порядку регресу у розмірі 100'000,00 грн пов`язаних з регламентною виплатою.

1.2. Ухвалою суду від 08.01.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.02.2020. Також, вказаною ухвалою залучено до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як третіх осіб 1 та 2 відповідно, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Зазначену ухвалу предстаники позивача, відповідача та третьої особи 2 отримали, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Від третьої особи 1 повернувся поштовий конверт без вручення, причина повернення «За закінченням встановленого терміну зберігання».

1.3. Розгляд справи 03.02.2020 було відкладено на 24.02.2020. Відповідні ухвали про виклик у судове засідання були надіслані позивачу та третім особам 1 та 2. Позивач та третя особа 2 адресовані їм виклики до суду отримали, що підтверджується матеріалами справи, від третьої особи 1 виклик у судове засідання повернувся без вручення, причина повернення «за данною адресою адресат відсутній».

Згідно з пунктом 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

1.4. 21 лютого 2020 року позивачем подано до суду клопотання на виконання вимог ухвали суду від 08.01.2020, зокрема, надано докази надіслання третім особам позовної заяви з усіма додатками.

1.5. В судовому засіданні 24.02.2020 оголошено перерву до 02.03.2020 та повідомлено третіх осіб 1 та 2, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача про час, місце та дату наступного судового засідання.

Рух справи відображено в попередніх ухвалах та протоколах суду.

1.6. Статтею 248 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відтак, враховуючи сплив строку для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, беручи до уваги той факт, що учасниками процесу впродовж розгляд справи не подано інших доказів чи пояснень щодо предмету спору, суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає за необхідне вирішити спір по суті у даному судовому засіданні.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

1.7. У судовому засіданні 02.03.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

2. Аргументи сторін
2.1. У позовній заяві Моторне (транспортне) страхове бюро України (Позивач у справі) зазначає, що МТСБУ відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснивши регламентну виплату у розмірі 100'000,000 грн за водія транспортного засобу (надалі - ТЗ), що спричинив ДТП, який (ТЗ) на момент ДТП належав Відповідачу та не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно з законом має право подати регресний позов до власника, водія ТЗ, який спричинив ДТП та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб передбачених вказаним вище Законом.

2.2. Відповідач Військова частина НОМЕР_1 письмовий відзив на позов не подала, проте проти позову представник відповідача у судовому засіданні усно заперечив.

2.3. Треті особи 1 та 2 які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача письмових пояснень по суті справи не подали.
3. Обставини справи
3.1. 30 квітня 2015 року на автодорозі Ковель Жовква в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля УАЗ-469, яким керував ОСОБА_2 старший прапорщик та автомобіля УАЗ-3909, яким керував ОСОБА_1 , який у період з 25.11.2013 по 31.07.2014 проходив військову строкову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія, в результаті перекидання автомобіля УАЗ-469, ОСОБА_3 який був пасажиром автомобіля УАЗ-469 зазнав тяжких тілесних ушкоджень, які знаходяться в прямому зв`язку із настанням смерті.

3.2. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 24.06.2016 у справі №454/2375/15-к ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України у зв`язку із примиренням із потерпілою та закрито кримінальне провадження.

3.3. 02 вересня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до позивача у справі - Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про виплату страхового відшкодування. Зокрема, посилаючись на ст. 1200 ЦК України та ст. 27.2. Закону України «про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просили здійснити відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого в загальному розмірі 100'000,00 грн в межах страхового ліміту.

3.4. МТСБУ платіжними дорученнями від 18.07.2018 № 910253 та № 910255 виплатило 75'000,00 грн ОСОБА_4 та 25'000,00 грн ОСОБА_5 відповідно.

3.5. 18 липня 2018 року позивач листом № 3.1-05/23270 звертався до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Війської частини НОМЕР_1 з вимогами компенсувати витрати здійснені МТСБУ у загальному розмірі 100'000,00 грн, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Військова частина НОМЕР_1 є відповідальними за шкоду завдану потерпілому. Жодних відповідей на вказаний лист до матеріалів справи не долучено.

3.6. Оскільки МТСБУ здійснило регламенту виплату за водія ТЗ, який спричинив ДТП і не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, МТСБУ звернулось до суду із даним позовом про стягнення відповідних коштів в порядку регресу.

4. Позиція суду.
4.1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст. 11 ЦК України).

Положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ст. 1191 ЦК України).

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту норм глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Аналіз положень ст.ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т. ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Статті 1187, 1188 Цивільного кодексу України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

4.2. Відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Підпунктом а пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до пп. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до п. 1.6 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

4.3. Як встановлено в ухвалі Сокальського районного суду Львівської області від 24.06.2016 у справі №454/2375/15-к, на момент ДТП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_1 та керували належними відповідачу транспортними засобами УАЗ-3909 реєстраційний номер НОМЕР_2 та УАЗ-469 реєстраційний номер НОМЕР_3 відповідно. У результаті ДТП пасажир транспортного засобу УАЗ-469 реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому наслідковому зв`язку з настанням його смерті.

Зі змісту п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», окремі категорії громадян не зобов`язані обов`язково страхувати цивільно-правову відповідальність на території України стосовно власного транспортного засобу, що належить йому на праві власності чи праві користування.

Однак, суд зазначає про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 керували не власними транспортними засобами, а такими, що належить відповідачу, і факт закріплення за військовослужбовцями військової техніки у зв`язку з виконанням останніми обов`язків військової служби, не змінює власника відповідного транспортного засобу.

4.4. Стаття 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює правила відшкодування шкоди, заподіяної третій особі.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з пунктами 27.1., 27.2 статті 27 вказаного вище закону, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується учасниками процесу, 02.09.2018 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до позивача у справі із заявою про виплату страхового відшкодування (, що встановлено у п. 3.3. даного рішення.). МТСБУ платіжними дорученнями від 18.07.2018 № 910253 та № 910255 виплатило 75'000,00 грн ОСОБА_4 та 25'000,00 грн ОСОБА_5 відповідно.

4.5. Отже, з урахуванням викладених вище положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну потерпілому у результаті ДТП, що сталась 30.04.2015, а до МТСБУ як позивача у справі та особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право зворотної вимоги (регресу), яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Також, як встановлено судом та не спростовано сторонами, на момент ДТП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_1 та керували транспортним засобом під час виконання обов`язків військової служби. Власником транспортних засобів УАЗ-3909 реєстраційний номер НОМЕР_2 та УАЗ-469 реєстраційний номер НОМЕР_3 є Військова частина НОМЕР_1 . На час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була. Факт виплати позивачем страхового відшкодування у зв`язку із смертю потерпілого у загальному розмірі 100'000,00 грн підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, суд розглянувши позовні вимоги про відшкодування витрат в порядку регресу у розмірі 100'000,00 грн пов`язаних з регламентною виплатою у зв`язку із смертю потерпілого, дійшов висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

4.6. Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

5. Судові витрати.
5.1. Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, судовий збір підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1'921,00 грн.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86,129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :
1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (адреса: 02154, місто Київ, Русанівський бульвар, будинок 8; ідентифікаційний код 21647131) 100'000,00 грн відшкодування витрат в порядку регресу пов`язаних з регламентою виплатою та 1'921,00 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 06.03.2020.

Суддя Трускавецький В.П.