ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2020 справа № 914/1871/19

м. Львів

За позовом: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м. Львів

до відповідача: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добрий газда», м. Львів

про стягнення 91736,10 грн.

Суддя Мороз Н. В

При секретарі Банзулі М. С.

За участю представників:

від позивача: Коцелко Ю.В.;

від відповідача: Мураль Ю.І.

Хід розгляду спору.

Позовну заяву подано Львівським міським комунальним підприємством Львівтеплоенерго до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Добрий газда про стягнення 443 567, 91 грн заборгованості.

Ухвалою суду від 16.09.2019 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 07.10.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 19.11.2019.

Ухвалою суду від 19.11.2019 постановлено розглядати справу №914/1871/19 за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 17.12.2019.

В підготовчому засіданні 17.12.2019 оголошувалась перерва до 16.01.2020, про що представників сторін було ознайомлено під розписку.

Представник відповідача 16.01.2020 через канцелярію суду подав заяву про відкладення судового засідання, згідно якої повідомив про неможливість прибути в підготовче засідання у зв`язку із хворобою.

Ухвалою суду від 16.01.2020 продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання на 11.02.2020.

11.02.2020 позивач повідомив суд про повну сплату відповідачем суми основного боргу в процесі розгляду даної справи. У зв`язку із цим, подав заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача 18 299, 12 грн 3 % річних, 42 613, 25 грн інфляційних втрат, 30 823, 73 грн пені. На підтвердження здійснених відповідачем оплат, представник позивача долучив копії банківських виписок по рахунку позивача за період з 26.09.2019 по 17.01.2020.

11.02.2020 відповідач подав клопотання про зменшення позовних вимог, згідно якого просить відмовити в заявленій позивачем до стягнення пені.

Ухвалою суду від 11.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 03.03.2020.

В судове засідання з розгляду справи по суті 03.03.2020 представник позивача з`явився, позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підтримав, просить позов задоволити. Крім того, у поданій заяві просить суд повернути позивачу надмірно сплачений судовий збір, пропорційно до суми зменшених позовних вимог.

В судове засідання з розгляду справи по суті 03.03.2020 представник відповідача з`явився, просить відмовити в заявленій позивачем до стягнення пені.

Позиція позивача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на виконання умов договору від 17.03.2011 № 4881/Ш про постачання теплової енергії в гарячій воді надавав відповідачу послуги з централізованого опалення, що підтверджується актами включення системи теплопостачання та виставленими рахунками за теплову енергію.

Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався до 25-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, сплачувати вартість фактично спожитої теплової енергії в розрахунковому періоді.

Однак, відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов`язання щодо оплати поставленої теплової енергії в гарячій воді.

В процесі розгляду справи відповідачем сплачено суму основного боргу у розмірі 351831,81 грн, у зв`язку з чим позивачем заявою від 10.02.2020 зменшено позовні вимоги.

Позивачем за прострочення виконання грошових зобов`язань щодо оплати поставленої теплової енергії в гарячій воді нараховано відповідачу пеню в сумі 30823,73 грн, 3% річних в сумі 18299,12 грн та інфляційні втрати в сумі 42613,25 грн, які просить стягнути з відповідача.

Позиція відповідача.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. У поданому клопотанні від 11.02.2020 відповідач зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач впродовж розгляду даної справи виконав зобов`язання в частині погашення основного боргу перед позивачем, а також враховуючи, що договором №4881/Ш від 17.03.2011, а саме п. 7.2.3. не передбачено чіткого розміру та формули нарахування пені, просить суд в частині стягнення пені відмовити.

Обставини справи.

17.03.2011 між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Добрий газда» (споживач) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (енергопостачальна організація) укладено договір № 4881/Ш про постачання теплової енергії в гарячій воді (далі - договір), відповідно до умов якого теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію для опалення та здійснювати гаряче водопостачання в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення та гаряче водопостачання за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (п.1.1. договору).

Згідно із п.п. 10.1, 10.4 договору, цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.10.2012. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо не менш ніж за шістдесят календарних днів до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Теплова енергія постачається споживачу в обсягах, згідно з додатком 1 до цього договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону; гаряче водопостачання протягом року відповідно до графіка, затвердженого органами місцевої влади (п.2.1. договору).

Відповідно до п. 5.1. договору, облік споживання гарячого водопостачання і теплової енергії для опалення проводиться за приладами обліку при їх наявності, а при відсутності - розрахунковим способом.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що розрахунки за гаряче водопостачання та теплову енергію для опалення проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів та іншими незабороненими законодавством формами.

Розрахунковим періодом є календарний місяць (п. 6.2. договору).

Відповідно до п. 6.3. договору, споживач до 25-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, сплачує теплопостачальній організації вартість гарячого водопостачання, фактично спожитої теплової енергії для опалення та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження.

Факт постачання позивачем відповідачу теплової енергії в гарячій воді в опалювальний сезон 2017-2019 підтверджується актами про включення системи теплоспоживання від 10.10.2017 та від 10.10.2018, які підписані обома сторонами.

Позивачем також виставлено відповідачу рахунки на оплату послуг теплопостачання (теплову енергію та теплове навантаження) за період з червня 2017 року до липень 2019 року включно.

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, останній свої договірні зобов`язання щодо оплати поставленої теплової енергії в гарячій воді виконував несвоєчасно.

Відповідно до п. 7.2.3 договору сторони погодили, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію споживач сплачує теплопостачальній організації пеню, визначену, згідно чинного законодавства.

Згідно долучених позивачем розрахунків, за неналежне виконання договірних зобов`язань, позивач нарахував відповідачу пеню в сумі 30823,73 грн, 3% річних в сумі 18299,12 грн та інфляційні втрати в сумі 42613,25 грн.

Оцінка суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Добрий газда» (споживач) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (енергопостачальна організація) 17.03.2011 укладено договір № 4881/Ш про постачання теплової енергії в гарячій воді (далі - договір), відповідно до умов якого теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію для опалення та здійснювати гаряче водопостачання в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення та гаряче водопостачання за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (п.1.1. договору).

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем в опалювальний сезон 2017-2019 поставлено відповідачу в потрібних йому обсягах теплову енергію в гарячій воді, що підтверджується актами про включення системи теплоспоживання від 10.10.2017 та від 10.10.2017, які підписані обома сторонами та виставленими рахунками на оплату послуг теплопостачання (теплову енергію та теплове навантаження) за період з червня 2017 року до липень 2019 року.

Отже, на виконання договірних зобов`язань позивачем надано послуги з постачання теплової енергії, що відповідачем не спростовано.

Відповідно до п. 6.3. договору, споживач до 25-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, сплачує теплопостачальній організації вартість гарячого водопостачання, фактично спожитої теплової енергії для опалення та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження.

Розрахунковим періодом є календарний місяць (п.6.2. договору).

Як стверджує позивач та свідчать матеріали справи, відповідач свої договірні зобов`язання щодо оплати поставленої теплової енергії в гарячій воді виконував несвоєчасно. Доказів зворотнього суду не надано, відповідач дану обставину не заперечував. В процесі розгляду справи відповідач здійснив погашення основного боргу в сумі 351831,81 грн., у зв`язку з чим позивач подав заяву про зменшення позовних вимог

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України закріплено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Приписами ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як стверджує позивач та свідчать матеріали справи, відповідач свої договірні зобов`язання щодо оплати поставленої теплової енергії в гарячій воді виконував несвоєчасно. Доказів зворотнього суду не надано, відповідач дану обставину не заперечував. В процесі розгляду справи відповідач здійснив погашення основного боргу в сумі 351831,81 грн., у зв`язку з чим позивач подав заяву про зменшення позовних вимог.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 30823,73 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку, яка випливає із закону та з договору. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення, за який вона стягується і конкретний її розмір.

Відповідно до п. 7.2.3 договору сторони погодили, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію споживач сплачує теплопостачальній організації пеню, визначену, згідно чинного законодавства.

Тому для застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, господарський суд повинен встановити наявність усіх обставин з якими законодавець пов`язує можливість стягнення зазначеного виду штрафних санкцій.

Отже, договір, який і є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише відсилання до норми законодавства, якою передбачені різні підстави стягнення та обчислення штрафних санкцій.

За приписом статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Суд зазначає, що в тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Частина 6 ст.231 Господарського кодексу України, не є такою нормою законодавства, яка встановлює обов`язок та умови сплати пені, тобто є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону, а відтак не може бути застосована у даному випадку.

Разом з тим, ст.232 Господарського кодексу України та ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на які посилається позивач в обґрунтування розміру нарахованої пені, не встановлює розмір штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України), а відтак не може бути застосована у даному випадку як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені.

Оскільки, умовами договору не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а ч.6 ст. 231 Господарського кодексу України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію. Відсутність підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція за відсутності конкретно визначеного її розміру в договорі та законі є підставою для відмови в задоволенні вимоги про стягнення пені .

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18.

Таким чином, з огляду на те, що в п.7.2.3 договору сторони не погодили конкретний розмір штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, іншими актами цивільного законодавства конкретний розмір санкцій за вчинення зазначеного цивільного правопорушення не встановлено, суд дійшов висновку у задоволенні пені у розмірі 30823,73 грн, відмовити.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з долученого до позовної заяви розрахунку, позивачем за період з 26.07.2017 по 04.09.2019 нараховано 18299,12 грн 3% річних та з 01.08.2017 по 31.07.2019 відповідно 42613,25 грн інфляційних втрат.

При перевірці розрахунку інфляційних нарахувань судом взято до уваги положення п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» (із змінами та доповненнями), відповідно до якого, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція; при цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Здійснивши перерахунок нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних (в межах заявленого позивачем періоду), суд встановив, що такі розраховані вірно та підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З аналізу матеріалів справи та наявних доказів у сукупності вбачається, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, є порушеним відповідачем.

Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем та підлягає до задоволення частково.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 1275,54 грн.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Окрім того, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

Згідно з п. 1, п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", ставка судового збору за подання до Господарського суду позовної заяви майнового характеру складає 1,5 відсотка ціни позову але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Частиною 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем заявлено вимогу майнового характеру про стягнення 443567,91 грн. Відтак, до сплати підлягав судовий збір в сумі 6653,52 грн (443567,91 х 1,5%).

Позивачем згідно платіжного доручення №17098 від 25.09.2019 сплачено судовий збір в розмірі 6977,19 грн.

Відтак, сума зайво сплаченого судового збору становить 323,67 грн, яка підлягає поверненню за клопотанням позивача.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог ціна позову складає 91736,10 грн, та судовий збір який підлягає сплаті за подання позовної заяви становить 1921,00 грн (ст. 4 Закону України "Про судовий збір" станом на 01.01.2019).

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог. Зважаючи на зазначене, клопотання позивача про повернення сплаченого судового збору у розмірі 4732,52 грн згідно платіжного доручення №17098 від 25.09.2019 (у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог) підлягає задоволенню, а зазначений судовий збір - поверненню з державного бюджету України на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-78, 86, 129, 233, 236,238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2.Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добрий газда» (79002, м. Львів, вул. Панча, 18 Б, ) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, будинок 1, ) 18299,12 грн - 3% річних, 42613,25 грн - інфляційних втрат та 1275,54 грн -судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Повернути Львівському міському комунальному підприємству «Львівтеплоенерго» (79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, будинок 1, ) з Державного бюджету України 4732,52 грн судового збору, сплаченого платіжним дорученням №17098 від 25.09.2019.

Рішення складено 10.03.2020

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.