РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.03.2020Справа № 910/18807/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Системи» (01013, м. Київ, Набережно-Печерська дорога, буд. 9-А; ідентифікаційний код: 40443988)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбуд-Плюс» (01011, м. Київ, вул. Рибальська, буд. 13; ідентифікаційний код: 36590344)

про стягнення 130267,48 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26.12.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Системи» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбуд-Плюс» про стягнення 130267,48 грн, з яких 121522,14 грн основного боргу, 3565,76 грн 3% річних та 5179,58 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати товару, поставленого позивачем за Договором поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у сумі 121522,14 грн. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3565,76 грн та інфляційні втрати у розмірі 5179,58 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.01.2020 відкрито провадження у справі №910/18807/19; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався.

При цьому, про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/18807/19 відповідач повідомлявся належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (01011, м. Київ, вул. Рибальська, буд. 13), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 680, з якого вбачається, що ухвала суду про відкриття провадження у справі №910/18807/19 була отримана відповідачем 13.01.2020.

За таких обставин, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/18807/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Буд Системи» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецбуд-Плюс» (покупець) укладено Договір поставки товару №БС-37/1, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставляти (передавати) у власність покупця, а покупець - приймати та оплачувати будівельні матеріали, що визначні у цьому договорі (товар) (а.с. 9-13).

Найменування, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру товару, що підлягає поставці за цим договором, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами за згодою сторін визначається специфікацією, яка міститься в додатку до цього договору та є його невід`ємною частиною (п. 1.2 Договору поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017).

Відповідно до п. 2.1 Договору поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017 ціна за одиницю товару кожного найменування за згодою сторін визначається специфікацією, що міститься в додатку до цього договору та є його невід`ємною частиною, додатково погоджується сторонами при поставці кожної конкретної партії товару, з урахуванням умов поставки, додаткових знижок та інших обставин, що впливають на ціну товару, та остаточно вказується в рахунках-фактурах, видаткових накладних та/або товарно-транспортних накладних.

Згідно з п. 2.5 Договору поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017 сума договору складається з суми цін партій товарів, поставлених постачальником протягом строку дії цього договору та вказаних у видаткових накладних та/або товарно-транспортних накладних.

У п. 4.7 Договору поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017 сторонами погоджено, що датою поставки за цим договором є дата передачі товару постачальником перевізнику або уповноваженому представнику покупця, яка зазначена у відповідній видатковій накладній або товарно-транспортній накладній на товар і засвідчена підписами уповноважених на те представників постачальника, покупця або перевізника, що здійснювали таке приймання-передачу товару.

Відповідно до п. 5.1 Договору поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017 розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на умовах відстрочення платежу строком 14 календарних днів з моменту передачі товару.

Згідно з п. 9.1 Договору поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1 договору, та закінчується 31.12.2017 (п. 9.2 Договору поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на те, що він поставив відповідачу товар за видатковими накладними №1108 від 17.05.2017, №3317 від 28.08.2018, №3474 від 31.08.2018, №4187 від 05.10.2018, №4301 від 11.10.2018, №5252 від 03.12.2018, №5388 від 14.12.2018, №5408 від 17.12.2018 та №5454 від 20.12.2018.

З огляду на те, що відповідач не у повному обсязі оплатив товар, отриманий від позивача за вказаними видатковими накладними, у відповідача виникла заборгованість у сумі 121522,14 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3565,76 грн та інфляційні втрати у розмірі 5179,58 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору поставки №114дп від 24.09.2019, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з п. 9.2 Договору поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017, строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1 договору, та закінчується 31.12.2017.

Водночас, у п. 9.6 Договору поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017 сторони погодили, що договір без підписання додаткового письмового документа буде вважатися автоматично продовженим на кожний наступний календарний рік за умови, що жодна сторона не пізніше ніж за 30 календарних днів до 31 грудня кожного наступного календарного року письмово не повідомить іншу сторону про наміри припинити дію договору.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів висловлення будь-якою стороною договору наміру про припинення його дії, суд дійшов висновку, що Договір поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017 був чинним у спірний період.

Судом встановлено, що 17.05.2017 позивач поставив відповідачу товар на суму 13059,78 грн, що підтверджується видатковою накладною №1108 від 17.05.2017; 28.08.2018 - товар на суму 15825,05 грн, що підтверджується видатковою накладною №3317 від 28.08.2018; 31.08.2018 - товар на суму 1783,27 грн, що підтверджується видатковою накладною №3474 від 31.08.2018; 05.10.2018 - товар на суму 27809,88 грн, що підтверджується видатковою накладною №4187 від 05.10.2018; 11.10.2018 - товар на суму 26749,08 грн, що підтверджується видатковою накладною №4301 від 11.10.2018; 03.12.2018 - товар на суму 26749,08 грн, що підтверджується видатковою накладною №5252 від 03.12.2018; 14.12.2018 - товар на суму 8916,36 грн, що підтверджується видатковою накладною №5388 від 14.12.2018 (а.с. 14-23).

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Буд Системи» повинен довести суду належними та допустимими доказами факту здійснення ним поставки відповідачу за тими видатковими накладними, про які зазначає позивач у позовній заяві (№1108 від 17.05.2017, №3317 від 28.08.2018, №3474 від 31.08.2018, №4187 від 05.10.2018, №4301 від 11.10.2018, №5252 від 03.12.2018, №5388 від 14.12.2018, №5408 від 17.12.2018 та №5454 від 20.12.2018).

Однак, матеріали справи не містять доказів поставки позивачем відповідачу товару за видатковими накладними №5408 від 17.12.2018 на суму 17832,72 грн та №5454 від 20.12.2018 на суму 17832,72 грн.

Так, позивачем не надано суду (не долучено до позовної заяви) ані вказаних видаткових накладних, ані інших доказів на підтвердження факту здійснення господарських операцій з поставки товару 17.12.2018 на суму 17832,72 грн та 20.12.2018 на суму 17832,72 грн (відповідних товарно-транспортних накладних, актів приймання-передачі товару, тощо).

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами (відповідними видатковими накладними) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 120892,50 грн. (а саме: за видатковою накладною №1108 від 17.05.2017 на суму 13059,78 грн, за видатковою накладною №3317 від 28.08.2018 на суму 15825,05 грн, за видатковою накладною №3474 від 31.08.2018 на суму 1783,27 грн, за видатковою накладною №4187 від 05.10.2018 на суму 27809,88 грн, за видатковою накладною №4301 від 11.10.2018 на суму 26749,08 грн., за видатковою накладною №5252 від 03.12.2018 на суму 26749,08 грн, за видатковою накладною №5388 від 14.12.2018 на суму 8916,36 грн).

Що стосується посилання позивача на акт звірки взаємних розрахунків (а.с.27-30), суд зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Таким чином, оскільки інформація про поставку позивачем відповідачу товару 17.12.2018 на суму 17832,72 грн за видатковою накладною №5408 та товару на суму 17832,72 грн за видатковою накладною №5454 від 20.12.2018, яка відображена в акті звірки взаємних розрахунків, не підтверджена первинними документами (відповідними видатковими, товарно-транспортними накладними, актом приймання-передачі товару, тощо), долучений позивачем до позовної заяви акт звірки взаємних розрахунків не може вважатися доказом у даній справі, який підтверджує поставку позивачем відповідачу товару 17.12.2018 на суму 17832,72 грн за видатковою накладною №5408 та товару на суму 17832,72 грн за видатковою накладною №5454 від 20.12.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 5.1 Договору поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017 розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на умовах відстрочення платежу строком 14 календарних днів з моменту передачі товару.

Таким чином, відповідач повинен був оплатити товар, отриманий за видатковою накладною №1108 від 17.05.2017 на суму 13059,78 грн, у строк до 31.05.2017 включно; товар, отриманий за видатковою накладною №3317 від 28.08.2018 на суму 15825,05 грн., - у строк до 11.09.2018 включно; товар, отриманий за видатковою накладною №3474 від 31.08.2018 на суму 1783,27 грн., - у строк до 14.09.2018 включно; товар, отриманий за видатковою накладною №4187 від 05.10.2018 на суму 27809,88 грн, - у строк до 19.10.2018 включно; товар, отриманий за видатковою накладною №4301 від 11.10.2018 на суму 26749,08 грн, - у строк до 25.10.2018 включно; товар, отриманий за видатковою накладною №5252 від 03.12.2018 на суму 26749,08 грн, - у строк до 17.12.2018 включно; товар, отриманий за видатковою накладною №5388 від 14.12.2018 на суму 8916,36 грн, - у строк до 28.12.2018 включно.

Як вбачається з банківських виписок з рахунку позивача (а.с. 31-38) та листа відповідача про порядок зарахування попередніх оплат (а.с. 39), відповідачем було частково оплачено товар, отриманий за видатковою накладною №1108 від 17.05.2017 (оплачено на суму 12874,54 гн) та товар, отриманий за видатковою накладною №5252 від 03.12.2018 (оплачено на суму 21976,02 грн) (з урахуванням призначення платежу - посилання на рахунки-фактури, які виставлялись відповідачу та реквізити яких вказані у кожній видатковій накладній).

Будь-яких інших доказів здійснення оплат за товар, отриманий від позивача за спірними видатковими накладними матеріали справи не містять та відповідачем станом на дату розгляду справи у суді не надано.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що, враховуючи здійснені відповідачем часткові оплати, заборгованість відповідача за спірними видатковими накладними становить 86041,94 грн, а саме: 185,24 грн заборгованості за видатковою накладною №1108 від 17.05.2017, 15825,05 грн заборгованості за видатковою накладною №3317 від 28.08.2018,1783,27 грн заборгованості за видатковою накладною №3474 від 31.08.2018, 27809,88 грн заборгованості за видатковою накладною №4187 від 05.10.2018, 26749,08 грн заборгованості за видатковою накладною №4301 від 11.10.2018, 4773,06 грн заборгованості за видатковою накладною №5252 від 03.12.2018, 8916,36 грн заборгованості за видатковою накладною №5388 від 14.12.2018.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Наявність та розмір заборгованості відповідача за Договором поставки товару №БС-37/1 від 18.01.2017 (за видатковими накладними №1108 від 17.05.2017, №3317 від 28.08.2018, №3474 від 31.08.2018, №4187 від 05.10.2018, №4301 від 11.10.2018, №5252 від 03.12.2018, №5388 від 14.12.2018) у сумі 86041,94 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Системи» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбуд-Плюс» суми основного боргу у розмірі 121522,14 грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 86041,94 грн.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3565,76 грн за період з 28.12.2018 по 19.12.2019 (нарахованих на суму основного боргу 121522,14 грн).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних, викладений позивачем у позовній заяві, суд дійшов висновку щодо його необґрунтованості, оскільки позивач здійснює нарахування 3% річних на суму боргу 121522,14 грн, тоді як за висновком суду наявними в матеріалах справи доказами підтверджується заборгованість відповідача з оплати товару на суму 86041,94 грн.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок 3% річних (з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат та в межах заявленого позивачем періоду нарахування), та дійшов висновку, що обґрунтованим розміром 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача, є 2991,77 грн.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Системи» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбуд-Плюс» 3% річних у розмірі 3565,76 грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 2991,77 грн.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 5179,58 грн. за період з 28.12.2018 по 19.12.2019 (нараховані на суму боргу у розмірі 121522,14 грн).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необґрунтованості у зв`язку з наступним.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку щодо його необґрунтованості, оскільки позивач здійснює нарахування інфляційних втрат на суму боргу 121522,14 грн, тоді як за висновком суду наявними в матеріалах справи доказами підтверджується заборгованість відповідача з оплати товару на суму 86041,94 грн.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат (з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат та в межах заявленого позивачем періоду нарахування), та дійшов висновку, що обґрунтованим розміром інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача, є 4807,61 грн.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Системи» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбуд-Плюс» інфляційних втрат розмірі 5179,58 грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 4807,61 грн.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Системи» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбуд-Плюс» про стягнення 130267,48 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбуд-Плюс» (01011, м. Київ, вул. Рибальська, буд. 13; ідентифікаційний код: 36590344) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Системи» (01013, м. Київ, Набережно-Печерська дорога, буд. 9-А; ідентифікаційний код: 40443988) суму основного боргу у розмірі 86041 (вісімдесят шість тисяч сорок одна) грн 94 коп., 3% річних у розмірі 2991 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто одна) грн 77 коп, інфляційні втрати у розмірі 4807 (чотири тисячі вісімсот сім) грн 61 коп. та судовий збір у розмірі 1407 (одна тисяча чотириста сім) грн 62 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 02 березня 2020 року.

Суддя О.В. Чинчин