ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3361/19
Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перехрестя Плюс", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 19629729,48 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Коваль Г.Ю., дов. № 08-21/4452/2-19 від 27.12.2019;

відповідача - Бугай О.С., адвокат.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Харківська міська рада, м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Перехрестя Плюс", м. Харків, про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати у сумі 19629729,48 грн. Також просить суд покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову позивач вказує, що відповідач з 01.10.2018 по 30.09.2019 використовує земельну ділянку площею 4,6890 га по пр. Льва Ландау, 182 у м. Харкові, без виникнення права власності, користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. ст. 125, 126 ЗК України. У зв'язку із використання відповідачем зазначеної земельної ділянки без укладення договору оренди землі і не сплатою за користування земельною ділянкою плати за землю, відповідач зберіг за рахунок Харківської міської ради, як власника земельної ділянки, грошові кошти у розмірі орендної плати.

Ухвалою господарського суду від 21.10.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу № 922/3361/19 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 11.11.2019 о 10:45 год.

17.12.2019 відповідачем, через канцелярію суду, разом із заявою про поновлення пропущеного строку, надано відзив на позов (вх. № 30657), в якому проти позову заперечував та, зокрема, зазначав, що позивачем не доведено використання всієї площі земельної ділянки, оскільки частина зазначеної земельної ділянки є землями охоронних зон і їх використання неможливе відповідно до вимог закону. Код класифікації доходів бюджету 24062200, на який просить стягнути зазначені кошти позивач є кодом для зарахування коштів за шкоду, а не безпідставно збережених коштів, тобто фактично існує для виконання деліктних зобов'язань. Також наголосив, що для застосування такої відповідальності, як відшкодування шкоди, слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки) та ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України. За твердженням відповідача, у його діях, як вбачається з наданих суду доказів, відсутні всі вказані елементи правопорушення отже і позов задоволенню не підлягає. Договір оренди зазначеної земельної ділянки неукладений з причин ухилення саме відповідача від підписання зазначеного договору, оскільки позивач неодноразово звертався з такою пропозицію, з вказаного питання триває судовий спір, отже відсутній сам факт безпідставності збереження зазначених коштів. Позивачем при здійсненній розрахунків не враховано здійснені відповідачем платежі зі сплати за землю.

Ухвалою господарського суду від 17.12.2019 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 21 січня 2020 року.

21.12.2019 позивачем надано до суду відповідь на відзив відповідача (вх. № 31142), в якій позивач наголосив на обґрунтованості наданих розрахунків, здійснених на підставі листа Відділу у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 22.11.2019, наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2016. Зазначив про не застосування окремого коду бюджетної класифікації для зарахування безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у зв'язку із його відсутністю.

Ухвалою господарського суду від 20.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/3361/19 до судового розгляду по суті на 21.01.2020 об 11:15 год.

11.02.2020 відповідачем надано до суду заперечення на відповідь на відзив позивача (вх. № 3488).

Протокольними ухвалами від 21.01.2020, 28.01.2020, 11.02.2020 у судових засіданнях оголошувалась перерва, в порядку ст. 216 ГПК України.

12.02.2020 позивачем надано до суду копію розрахунку розміру орендної плати № 485/18 від 18.10.2018 та копію витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 11.10.2018 № 1658/176-18 (вї. № 3677).

У судовому засіданні 18.02.2020 представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.02.2020 проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 18.02.2020, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.09.2019 № 182786345:

- право власності на нежитлові будівлі літ. "А-4" загальною площею 10288,0 кв.м., літ. "К-1" загальною площею 1545,0 кв.м., літ. "Л-1" загальною площею 386,7 кв.м., літ. "И-1" загальною площею 454,5 кв.м., літ. "3-1" загальною площею 4399,3 кв.м. по пр. Льва Ландау, 182 у м. Харкові зареєстроване за ТОВ "Перехрестя Плюс" з 05.06.2007, на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2007 № 1352;

- право власності на нежитлову будівлю літ. "Р-1" загальною площею 75,7 кв.м. по пр. Льва Ландау, 182 у м. Харкові зареєстроване за ТОВ "Перехрестя Плюс", з 05.06.2007, на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2007 № 1362;

- право власності на нежитлові будівлі літ. "Б-2" загальною площею 376,7 кв.м., літ. "Д-2" загальною площею 651,0 кв.м., літ. "В-1" загальною площею 112,7 кв.м., літ. "Г-3" загальною площею 1656,9 кв.м. по пр. Льва Ландау, 182 у м. Харкові зареєстроване за ТОВ "Перехрестя Плюс" з 05.06.2007, на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2007 № 1357

Рішенням Харківської міської ради від 23.12.2005 № 247/05 ПАТ "Концерн АВЕК та К" надано в оренду земельну ділянку загальною площею 5,3478 га (ділянка № 1 - площею 4,6890 га, ділянка № 2 - площею 0,6588 га) по пр. Льва Ландау, 182 (кол. назва просп. П'ятдесятиріччя СРСР) у м. Харкові для будівництва торговельно-сервісного комплексу з реконструкцією існуючих будівель (але не пізніше прийняття об'єкту до експлуатації) та для подальшої експлуатації строком до 31.12.2030.

На підставі вказаного рішення, між Харківською міською радою та ПАТ "Концерн АВЕК та Ко" укладено договір оренди землі від 23.03.2006 №20.

Угодою про розірвання договору оренди землі від 23.03.2006 № 20, укладеною 14.06.2016 між Харківською міською радою та ПАТ "Концерн АВЕК та Ко", вказаний договір оренди землі розірвано, земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови кадастровий номер № :02:043:0048 та кадастровий номер № :02:043:0027 загальною площею 5,3478 га (ділянка № 1 - площею 4,6890 га, ділянка № 2 - площею 0,6588 га) повернуто орендарем до земель запасу міста.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.10.2019 № 185013098 та № 185013276 державна реєстрація припинення права оренди на земельні ділянки з кадастровими номерами № :02:043:0027 площею 0,6588 га та № :02:043:0048 площею 4,689 га за ПАТ "Концерн АВЕК та Ко" проведена 06.09.2016 на підставі угоди про розірвання від 23.03.2006.

Відповідно до вищезазначеної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.10.2019 № 185013098 та № 185013276, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.09.2019 № НВ-019 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:043:0048 площею 4,6890 по просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові речові права ТОВ "Перехрестя Плюс" або будь-яких інших фізичних/юридичних осіб не зареєстровані.

Як вказує позивач, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на земельну ділянку по пр. Льва Ландау, 182 у м. Харкові з кадастровим номером :02:043:0048, з урахуванням ст. ст. 12, 80, 83 ЗК України земельна ділянка площею 4,6890 га з кадастровим номером :02:043:0048 по пр. Льва Ландау, 182 у м. Харкові перебуває у власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.09.2019 № НВ-019.

Відповідно до інформації ТУ ДФС у Харківській області від 01.08.2018 № 18753/9/20-40-12-14-22 ТОВ "Перехрестя Плюс" є платником земельного податку за земельну ділянку по просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові.

Розрахунок розміру безпідставно збережених ТОВ "Перехрестя Плюс" коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по просп. Льва Ландау, 182 у м. Харкові (кадастровий номер :02:043:0048) від 01.07.2019 № 1092/0/45-19, виданий Відділом у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області.

Як зазначає позивач, відповідач у період 01.10.2018 по 30.09.2019 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно - грошові кошти у розмірі орендної плати.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 27.09.2019 здійснено обстеження земельної ділянки з урахуванням звіту з геодезичної зйомки земельної ділянки по пр. Льва Ландау, 182 у м. Харкові, розробленого ТОВ «Геодезично-вишукувальний центр» та витягу з Державного земельного кадастру від 17.09.2019 № НВ-019.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру від 17.09.2019 № НВ-019 про земельну ділянку з кадастровим номером :02:043:0048 по пр. Льва Ландау, 182 у м. Харкові площа вказаної земельної ділянки складає 4,6890 га. Датою державної реєстрації вказаної земельної ділянки є 27.03.2006.

Обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці площею 4,6890 га з кадастровим номером :02:043:0048 по пр. Льва Ландау, 182 у м. Харкові розташовані десять нежитлових будівель літ. «А-4», літ. «К-1», літ. «Л-1», літ. «И-1», літ. «3-1», літ. «Р-1», літ. «Б-2», літ. «Д-2», літ. «В-1», літ. «Г-3», право власності на які зареєстроване за ТОВ «Перехрестя Плюс», одна нежитлова будівля/споруда, право власності на яку не зареєстроване згідно інфлрмації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, один навіс та тимчасові металеві споруди.

За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки по пр. Льва Ландау, 182 у м. Харкові від 27.09.2019.

Згідно наявних у справі розрахунків, розмір орендної плати, нарахованої за користування даною земельною ділянкою в період з 01.10.2018 по 30.09.2019 і збереженої у себе відповідачем становить 19629729,48 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми вартості належного позивачеві майна, збереженого відповідачем без достатніх правових підстав.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України).

Використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 ЗК України).

Ст. 1 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 ЗУ Про оренду землі).

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України).

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном, як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом даного спору є сума, нарахована позивачем, як доходи, отримані або які можна було б отримати від безпідставно набутого майна, в порядку статей 1212 - 1214 ЦК України.

При розгляді даного спору, суд зазначає, що, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна - є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно, відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст. 1213 ЦК України).

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України).

Тобто, визначальною підставою для застосування положень статей 1212, 1214 ЦК України є той факт, що майно набуте особою без достатньої правової підстави повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

Визначаючи суть і характер правовідносин, які виникають між сторонами, суд виходить з того, що згідно чинному законодавству України, зобов'язання за підставами виникнення поділяються на договірні та позадоговірні. Позадоговірні зобов'язання можуть бути деліктними або безделіктними.

Відсутність неправомірних дій (бездіяльності) відповідача, означає відсутність господарського правопорушення (протиправних дій), і, як наслідок, виключає деліктні зобов'язання.

Так, з матеріалів справи вбачається, що фактичний вступ відповідачем у володіння і користування спірною земельною ділянкою стався в результаті дій, котрі є правомірними, адже ніяким чином не суперечать чинному законодавству. А саме, в результаті укладення договорів купівлі-продажу будівель, котрі зареєстровані належним чином в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, посвідчення цих договорів в нотаріальному порядку, їх державної реєстрації.

Фактичне володіння і користування земельною ділянкою відповідачем без укладення договору оренди землі не вважається правопорушенням. Жодних норм, котрі б містили заборону такого володіння і використання, чинне законодавство не містить.

Не є правопорушенням також і дії/бездіяльність відповідача, що безпосередньо стосуються порядку укладення договору оренди землі.

Ні Законами України, ні підзаконними, ні локальними нормативними актами відповідачеві не визначено прямого і безумовного обов'язку підписати договір оренди земельної ділянки, одночасно з набуттям права власності на об'єкт нерухомого майна, який на ній розташований.

Не може бути поставлене відповідачеві в провину і невиконання (несвоєчасне виконання) ним приписів ч. 2 ст.123 ЗК України (особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом її відведення, звертається з клопотанням про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Кабінету міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації). Ця норма не містить визначення строку, в який ці дії мають бути вчинені. Тобто, строк виконання цього зобов'язання не встановлений.

Як свідчать матеріали справи, позивач вимог в порядку ст. 530 ЦК України про виконання цього обов'язку відповідачеві не пред'являв, у інший спосіб строк виконання цього обов'язку не встановлював. Тобто, бездіяльність у вигляді не звернення з клопотанням про вибір місця розташування земельної ділянки також не може бути визнана деліктом (навіть у разі її наявності, що в цьому випадку матеріалами справи не доведено), а отже не може бути підставою виникнення деліктних зобов'язань.

Відсутність ознак господарського правопорушення в діях/бездіяльності відповідача визнається і представником позивача в судовому засіданні і не спростовується першим.

Відсутність деліктних зобов'язань у спірних правовідносинах, виключає можливість захисту прав позивача, як постраждалої сторони, шляхом стягнення збитків (в т.ч. упущеної вигоди), адже необхідною умовою стягнення збитків, є саме делікт (господарське правопорушення).

Предметом позову, є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Предметом позову є позовні вимоги.

Відповідно до поданого позивачем позову, він вимагає до стягнення відповідну суму, з зарахуванням її на код класифікації доходів бюджету 24062200. Згідно класифікації доходів бюджету, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України № 11 від 14.01.2011 р. за кодом 24062200 обліковуються кошти за шкоду, що заподіяна на земельних ділянках державної та комунальної власності, які не надані у користування та не передані у власність, внаслідок їх самовільного зайняття, використання не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу; відшкодування збитків за погіршення якості ґрунтового покриву тощо та за неодержання доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до матеріалів справи, позивачем не доведено наявність всіх необхідних елементів, передбачених ст. 1166 ЦК України, для стягнення зазначених коштів, у якості шкоди.

Зокрема ст.ст. 22, 1166 ЦК України унормовано, що необхідною умовою відповідальності у вигляді стягнення шкоди, є саме неправомірні рішення, дії чи бездіяльність. Аналогічно ст. ст. 216, 224, 225 ГК України визначено, що необхідною умовою відшкодування збитків - є господарське правопорушення.

Суд зазначає щодо неможливості застосування норм законодавства, що регулюють відшкодування збитків саме у вигляді упущеної вигоди ст. ст. 22, 1166 ЦК України, ст.ст. 224, 225 ГК України та ін. Упущена вигода, згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України - є різновидом збитків. Упущеною вигодою, вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності. Тобто, до упущеної вигоди, як різновиду збитків, в повній мірі застосовуються вимоги названих вище норм права, в т.ч. в частині необхідності наявності умов застосування у вигляді делікту (господарського правопорушення).

Так, правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у ст. 120 ЗК України.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Із положень ст. 120 ЗК України вбачається, що виникнення права власності на об'єкт нерухомості - не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

За ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У зобов'язанні з безпідставного набуття, збереження майна підлягають доведенню: а) факт набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, б) відсутність для цього підстав, встановлених договором, законом або іншими правовими актами, в) вартість безпідставного збагачення.

Тягар доказування відсутності підстав для збереження майна лежить на власнику майна. При цьому, під набуттям майна в даних правовідносинах слід розуміти збільшення вартості власного майна набувача; приєднання до нього нових цінностей, внаслідок чого потерпілий несе додаткові витрати або втрачає належне йому майно, тобто збереження майна однією особою відбувається за рахунок іншої.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 1212 ЦК України вбачається, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Тобто, ці поширюють свою дію і на випадки набуття (збереження) майна в результаті правомірних дій.

З аналізу змісту норм ст.ст. 1212-1214 ЦК України, абз.4 ч.1 ст. 144, абз.5 ч.1 ст.174 ГК України випливає, що зобов'язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобовязання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

У відповідності до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно, відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Отже, за допомогою цих норм, навіть за відсутності ознак делікту, тобто, при умові правомірної поведінки відповідача повинно бути досягнуто відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору.

Такий висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 25.05.2018 у справі №922/2976/17.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у справі № 922/3412/17.

Відповідно до вимог ст.ст. 13, 74 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, при вирішенні спору, відповідач повинен спростувати позицію, викладену позивачем у позовній заяві, зокрема, надати докази на спростування наведених розрахунків та інших викладених вище обставин.

Щодо посилань позивача - Харківської міської ради щодо безоплатного використання відповідачем земельної ділянки комунальної форми власності, суд зазначає наступне.

Ст. 791 ЗК України передбачені заходи, які є передумовою для вчинення особою подальших дій, відносно земельної ділянки, як об'єкту цивільних прав, яку він використовує.

Відповідно до ст. ст. 78, 79, 92 ЗК України формування земельних ділянок, як об'єкту цивільних прав необхідно для отримання або надання її у власність, користування та можливості здійснювати щодо такого нерухомого інші, передбачені чинним законодавством дії (продаж, спадкування, застава та ін.).

Як зазначає позивач у позовній заяві, між Харківською міською радою та відповідачем склались правовідносини щодо використання земельної ділянки без здійснення плати за неї, що кваліфікується, як кондиційні правовідносини з набуття збереження майна без достатньої правової підстави, які врегульовані главою 83 ЦК України, а не правовідносини щодо вчинення відносно земельної ділянки будь-яких дій.

Під безпідставно збереженим майном Харківська міська рада має на увазі грошові кошти в розумінні ст.ст. 179, 190 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.

Отже, для визначення розміру безпідставно збереженої орендної плати, яку просить стягнути позивач, необхідним є встановлення її розміру, шляхом множення площі земельної ділянки, фактичне користування якою встановлено в ході обстеження та розміру нормативної грошової оцінки займаної земельної ділянки.

Так, для врегулювання судом кондиційних правовідносин між позивачем та відповідачем потрібно встановити фактичну площу земельної ділянки, яку використовує набувач майна та розмір безпідставно збереженого коштів.

При цьому, для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності необхідно виходити з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Вказаний витяг землекористувачі отримують у разі наявності розробленої та затвердженої, відповідно до вимог чинного законодавства, технічної документації на конкретну земельну ділянку.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду, встановлена площа земельної ділянки та нормативна грошова оцінка земельної ділянки, відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 01.07.2019. При складанні розрахунків позивачем застосовано ставку річної орендної плати на рівні 8% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Натомість, такі твердження позивача є хибними, з огляду на таке.

За змістом ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду, зокрема, громадянам та юридичним особам України (ч. 2 ст. 93 ЗК України).

Передання в оренду земельних ділянок комунальної власності громадянам у разі розташування на цих ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), які перебувають у їх власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 123 ЗК України (ч. 3 ст. 124 цього кодексу).

Відповідно до ч. 7 ст. 55 Закону України «Про землеустрій», у разі, якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України (у випадках, передбачених законом).

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється без надання дозволу Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України, у разі передачі у користування земельної ділянки державної чи комунальної власності, що перебуває в постійному користуванні підприємств, установ, організацій, на якій розташоване нерухоме майно (будівля, споруда) (ч. 9 п. 6 ст. 55 ЗУ «Про землеустрій»).

ТОВ «Перехрестя Плюс» звернулось до Харківської міської ради з заявою про надання земельної ділянки (кадастровий номер :02:043:0048) за адресою м. Харків, пр. П'ятидесятиріччя, 182 в користування, у зв'язку із розташуванням на ній нерухомого майна, яке знаходилось у власності ТОВ «Перехрестя Плюс». Відповідачем було розроблено і затверджено технічну документацію на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). П.п. 3.5. п. 3 додатка 1 рішення 39 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 1848/15 від 25.02.2015 вирішено надати ТОВ «Перехрестя Плюс» в оренду земельну ділянку із земель територіальної громади м. Харкова площею 4,6890 га (кадастровий номер :02:043:0048) за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва торговельно-сервісного комплексу з реконструкцією існуючих будівель по просп. П'ятидесятиріччя СРСР, 182.

П. 2 додатка до рішення 12 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про внесення змін до рішень Харківської міської ради з містобудівних питань» від 19.04.2017 № 605/17 попереднє рішення позивача змінено і викладено в новій редакції, яким вирішено надати зазначену земельну ділянку в оренду ТОВ «Перехрестя Плюс», строком до 01.05.2021.

Відповідачем вчинено ряд дій, направлених на укладення договору оренду зазначеної земельної ділянки, про що відповідачем до матеріалів справи надавались письмові докази. Отримано погоджений відповідачем розрахунок розміру орендної плати станом на 18.10.2018, згідно якого орендна плата за рік за земельну ділянку становить 7361148,57 грн., тобто 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Отримано розроблений відповідачем проект договору оренди земельної ділянки, підписано з боку орендаря (відповідача) і направлено 28.08.2019 відповідачеві для підписання, про що містяться докази в матеріалах справи. З боку відповідача зазначений договір підписано не було, про що також надано відповідачем письмові докази. Листом від 30.09.2019, в порушення ст. 181 ГПК, позивачем повідомлено відповідача про розгляд питання укладення відповідного договору оренди на предмет відповідності законодавству. Для спонукання відповідача укласти договір оренди земельної ділянки, відповідачем подано до господарського суду Харківської області відповідний позов, провадження у справі триває.

Під час розгляду справи № 922/3361/19 судом встановлено, що матеріалами справи підтверджено факт надання ТОВ «Перехрестя Плюс» пакета документів Харківській міській раді для укладення відповідного договору оренди, отже і наявність у Харківській міській раді обов'язку із укладення договору оренди землі за наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в оренду, яке Харківська міська рада не виконала, чим порушила право ТОВ «Перехрестя Плюс» одержати спірну земельну ділянку в оренду. Саме зазначені дії (бездіяльність) Харківської міської ради зумовили звернення ТОВ «Перехрестя Плюс» до суду за захистом свого порушеного права.

На думку позивача, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшує вартість власного майна, а позивач (потерпілий) втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача.

Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Ст. 14 ПК України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Згідно з п. 14.1.72 ст. 14 ПК України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Відповідно до п. 14.1.136 ст. 14 ПК України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі (п. 269.1 ст. 269 цього Кодексу).

Плату за землю сплачують власники землі та землекористувачі з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п. 287.1 ст. 287 ПК України). При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (п. 287.6 ст. 287 ПК України) що в повній мірі дотримано відповідачем. Власник нежилого приміщення (його частини) сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.6 п. 287 ПК України).

Аналогічна правова позиція викладена в роз'ясненнях ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів м.Києва.

Наказом Міністерства Фінансів України від 06 липня 2018 року № 602 затверджено узагальнюючі податкові консультації з деяких питань оподаткування платою за землю, де зазначено наступне.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок на земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Це саме положення міститься в п. 287.6 статті 287 ПК України.

Під час розгляду справи, відповідачем надано до матеріалів справи бухгалтерську довідку від 11.12.2019 та податкові декларації з плати за землю ТОВ «Перехрестя Плюс» за 2018 - 2019 р.р., згідно яких відповідачем за земельну ділянку з кадастровим номером :02:043:0048 з 01.10.2018 по 30.09.2019 було сплачено 3373858,58 грн. земельного податку. Тобто матеріалами справи підтверджується, що відповідач самостійно сплачує вказаний земельний податок, вчасно і в повному обсязі.

Водночас, суд зазначає, що ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В контексті застосування вказаної норми, в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" визначено принцип належного урядування, відповідно до якого у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до ст. 73, 74 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Також суд враховує те, що не оформлення договору оренди з ТОВ «Перехрестя Плюс», є наслідком бездіяльності Харківської міської ради, тому звернення її до суду з вимогами про стягнення безпідставно збережених коштів за бездоговірне користування земельною ділянкою суперечить засадам справедливості та розумності. Оскільки саме з вини Харківської міської ради ТОВ «Перехрестя Плюс» не укладено договору оренди щодо спірної земельної ділянки. ТОВ «Перехрестя Плюс» вчиняло ряд дій для належного оформлення прав користування земельною ділянкою. Крім того, у разі укладення. відповідно до положень чинного законодавства, договору оренди в ньому сторони б погодили істотні умови, в тому числі і розмір орендної плати, який відповідно до розрахунку позивача до договору є значно меншим, ніж розрахунок заявлений до стягнення у судовій справі.

Натомість при зверненні з вимогами за бездоговірне користування земельною ділянкою міська рада в одноособовому порядку здійснює розрахунок та визначає розмір плати за користування ділянкою в значно більшому розмірі, ніж узгоджений в преддоговірній роботі між позивачем та відповідачем.

З огляду на викладене, суд приходить висновку, що позов Харківської міської ради є необґрунтованим, таким, що не підтверджений матеріалами справи, а отже, не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 129 ГПК України та, враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати по сплаві судового збору покладає на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Позивач - Харківська міська рада (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, );

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Перехрестя Плюс" (61002, м. Харків, вул. Сумська, 70, ).

Повне рішення складено 27.02.2020.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/3361/19