ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2020 р. м.Київ Справа№ 910/7084/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Куксова В.В.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання - Нікітенко А.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 25.02.2020 року у справі №910/7084/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державної іпотечної установи

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2019

у справі №910/7084/16 (головуючий суддя Ю.М. Смирнова, судді: С.О. Щербаков, Н.І. Ягічева)

за заявою Державної іпотечної установи про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Державної іпотечної установи

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: 1) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, 2) Товариство з обмеженою відповідальністю "АТЛ", 3) Холдингова компанія "Автокраз" у формі відкритого акціонерного товариства, 4) Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніко Інвест", 5) Кабінет Міністрів України

про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів

та за зустрічним позовом Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання дій неправомірними.

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної іпотечної установи про визнання недійсними Договору застави майнових прав №Д-2/2015 від 04.02.2015, Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2015 від 04.02.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2016, у позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.02.2017 скасовано постанову Київського апеляційного Господарського суду від 09.11.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016, а матеріали справи №910/7084/16 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2017 справу №910/7084/16 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Смирнова Ю.М., судді Щербаков С.О. та Головатюк Л.Д.

Вказаною ухвалою також прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову, подану 26.09.2017, відповідно до якої позивачем заявлено вимоги про:

- визнання недійсним Договору застави майнових прав №Д-2/2015 від 04.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим № 34, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою;

- визнання недійсним Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2015 від 04.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим № 35, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою;

- застосування наслідків недійсності Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2015 від 04.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №35, шляхом повернення сторін у попередній стан, а саме: внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відомостей про суб`єктів шляхом заміни іпотекодержателя з Державної іпотечної установи на Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» з наступними записами про іпотеку: номер запису про іпотеку 2621423, номер запису про іпотеку 2626677, номер запису про іпотеку 2626640, номер запису про іпотеку 2626621, номер запису про іпотеку 2626607. номер запису про іпотеку 2626593, номер запису про іпотеку 2626576, номер запису про іпотеку 2626545, номер запису про іпотеку 2626496, номер запису про іпотеку 2626478, номер запису про іпотеку 2626194, номер запису про іпотеку 2625869, номер запису про іпотеку 2625523, номер запису про іпотеку 13831776, номер запису про іпотеку 13823423, номер запису про іпотеку 13822126, номер запису про іпотеку 13819377, номер запису про іпотеку 13819030, номер запису про іпотеку 13814498, номер запису про іпотеку 13814351, номер запису про іпотеку 13808376, номер запису про іпотеку 13808069, номер запису про іпотеку 13807831, номер запису про іпотеку 13807553, номер запису про іпотеку 13814179, номер запису про іпотеку 13814064, номер запису про іпотеку 13813891, номер запису про іпотеку 13813687, номер запису про іпотеку 13813018, номер запису про іпотеку 13812806, номер запису про іпотеку 13812568, номер запису про іпотеку 13811835, номер запису про іпотеку 13811673, номер запису про іпотеку 13810053, номер запису про іпотеку 13809741, номер запису про іпотеку 13807072, номер запису про іпотеку 13806826, номер запису про іпотеку 13806584, номер запису про іпотеку 13806050, номер запису про іпотеку 13813256, номер запису про іпотеку 13818653, номер запису про іпотеку 13818282;

- застосування наслідків недійсності Договору застави майнових прав №Д-2/2015 від 04.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №34, шляхом припинення у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна обтяження за №15068059 від 06.02.2015 на рухоме майно (майнові права) Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», передане в заставу Державній іпотечній установі на підставі недійсного Договору застави майнових прав №Д-2/2015 від 04.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №34, шляхом вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідного запису.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2017 у справі №910/7084/16 прийнято для спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов Державної іпотечної установи до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. про визнання дій неправомірними, а також залучено до участі у справі за зустрічним позовом Фонд гарантування вкладів фізичних осіб третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/7084/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018, первісний позов задоволено повністю; у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 19.07.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/7084/16 залишено без змін.

09.10.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Державної іпотечної установи про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/7084/16, в якій заявник просить ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами заявник вказує, що після прийняття Господарським судом міста Києва рішення від 12.12.2017 у справі №910/7084/16 та набрання ним законної сили, Державній іпотечній установі стали відомі певні матеріально-правові факти, встановлені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №826/27094/15, які є істотними у даній справі, і які не могли бути відомі під час розгляду цієї справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 відмовлено у задоволенні заяви Державної іпотечної установи про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/7084/16 та залишено рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/7084/16 в силі.

Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що наведені Державною іпотечною установою у заяві обставини, не є нововиявленими обставинами в розумінні ст.320 ГПК України, а тому заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/7084/16 задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 по справі №910/7084/16 від 11.12.2019 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а також стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на користь Державної іпотечної установи понесені витрати на оплату судового збору. Крім того, скаржником заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення не надано належних правових обґрунтувань його доводам щодо нововиявлених обставин встановлених у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №826/27094/15, а також порушено норми матеріального права.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2020, справу №910/7084/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Куксов В.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2020 поновлено Державній іпотечній установі пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 у справі №910/7084/16; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 у справі №910/7084/16; розгляд апеляційної скарги Державної іпотечної установи на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 у справі №910/7084/16 призначено на 25.02.2020 о 10:50 год.; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

14.02.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

18.02.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли пояснення, в яких просить також залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю "АТЛ", Холдингова компанія "Автокраз" у формі відкритого акціонерного товариства та Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніко Інвест" наданим їм процесуальним правом не скористалися та у судове засідання, яке відбулося 25.02.2020, не з`явились, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили. При цьому, судом апеляційної інстанції було вчинено всі дії з метою належного повідомленні їх про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У відповідності до п.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін не визнавалась обов`язковою, а також нез`явлення їх не перешкоджає вирішенню спору, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності вказаних учасників справи.

Головуючий суддя в судовому засіданні повідомив представників сторін, що 25.02.2020 перед початком судового засідання через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду представником скаржника було подано клопотання, в якому на підставі п.5 ч.1 ст.277 ГПК України просить зупинити провадження у даній справі до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №920/653/18, оскільки буде сформовано єдину судову практику у застосуванні положень ст.56 Закону України «Про Національний банк України», а також ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Представник скаржника та Кабінету Міністрів України в судовому засіданні, яке відбулося 25.02.2020, наполягали на задоволенні клопотання, а також підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати.

Представник Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в даному судовому засіданні заперечив проти як задоволення зазначеного вище клопотання так і вимог апеляційної скарги та підтримав доводи викладенні у відзиві.

Розглянувши у судовому засідання дане клопотання, дослідивши наявні матеріали справи та заслухавши думку представників учасників справи, колегією суддів відмовлено в його задоволенні, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для перегляду оскаржуваного судового рішення та, які є предметом судового розгляду, а тому відсутня об`єктивна неможливість в розумінні п.5 ч.1 ст.227 ГПК України розгляду цієї справи до вирішення іншої справи. При цьому, колегія суддів враховує, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Більше того, вказане клопотання було подано з пропуском процесуального строку встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі від 27.01.2020 для його подання, оскільки зазначену ухвалу скаржник отримав 29.01.2020, тому п`ятнадцяти денний строк закінчився для вчинення відповідної процесуальної дії 14.02.2020. В той же час, скаржник не навів жодних причин поважності пропуску вказаного строку, а також не просив його поновити або продовжити.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст.320 ГПК України рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 320 ГПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:

1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;

2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Таким чином, перегляд рішення за нововиявленими обставинами є спеціально встановленою процедурою і є можливим лише за умови наявності підстав для такого перегляду, встановлених ГПК України та за умови дотримання порядку і строку подання заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами встановлених ГПК України.

Прийняття заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не означає обов`язкового скасування чи зміни рішення, що переглядається. Результат перегляду повинен випливати з оцінки доказів, зібраних у справі, і встановлення господарським судом на основі цієї оцінки наявності або відсутності нововиявлених обставин, визначення їх істотності для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство.

Господарський суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Нововиявлена обставина - це юридичний факт, який передбачений нормами права і тягне виникнення, зміну або припинення правовідносин; юридичний факт, що має істотне значення для правильного вирішення даної конкретної справи. Якби нововиявлена обставина була відома суду під час винесення судового акта, то вона обов`язково вплинула б на остаточні висновки суду; юридичний факт, який існував на момент звернення заявника до суду з позовом і під час розгляду справи судом; юридичний факт, який не міг бути відомий ані особі, яка заявила про це в подальшому, ані суду, що розглядав справу.

До нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами.

Господарський суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Згідно з ч.5 ст.320 ГПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, тобто те, по відношенню до чого позивач просить у суду захисту. Разом з тим, підстава позову - це ті фактичні обставини, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги. Фактичні обставини, викладені позивачем в позовній заяві, згодом в процесі розгляду справи набувають форму доказів, які можуть оскаржуватися відповідачем. Підставою позову виступають також і правові норми, на які посилається позивач в підтвердження своїх вимог.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена, зокрема у постанові від 14.11.2019 по справі №910/887/17.

Крім того, виникнення нових або зміна обставин після вирішення спору не можуть бути підставою для зміни або скасування судового рішення за правилами Глави 3 ГПК України (аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, яка викладена у постані від 12.06.2019 по справі №910/7084/16).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в рамках даної справи Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (позивачем за первісним позовом) було заявлено до Державної іпотечної установи вимоги про визнання недійсними укладених між сторонами Договору застави майнових прав №Д-2/2015 від 04.02.2015 та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2015 від 04.02.2015, а також вимоги про застосування наслідків недійсності вказаних правочинів.

Задовольняючи первісні позовні вимоги про визнання спірних правочинів недійсними, суд виходив з того, що Договір застави майнових прав №Д-2/2015 від 04.02.2015 та Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2015 від 04.02.2015 є нікчемними в силу п.п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв`язку з чим наявні підстави для визнання таких договорів недійсними як нікчемних правочинів. Також судом було встановлено, що спірні договори суперечать Постанові НБУ № 692/БТ та укладені Банком з порушенням господарської компетенції, а договір застави майнових прав №Д-2/2015 від 04.02.2015 до того ж суперечить положенням ст.12 Закону України «Про заставу», що є самостійними підставами для визнання таких договорів недійсними як оспорюваних правочинів.

В обґрунтування заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами заявник вказує, що після прийняття Господарським судом міста Києва рішення від 12.12.2017 у справі №910/7084/16 та набрання ним законної сили, Державній іпотечній установі стали відомі певні матеріально-правові факти, встановлені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №826/27094/15, які є істотними у даній справі, і які не могли бути відомі під час розгляду цієї справи.

Нововиявлені обставини, за твердженням заявника, полягають у тому, що у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №826/27094/15 досліджувалося питання застосування постанови правління НБУ №692/БТ від 30.10.2014 до правовідносин банку та його клієнтів, що виникли в період дії цієї постанови. У вказаній постанові Верховний Суд підтвердив, що постанова Правління НБУ №692/БТ не може бути застосована до правовідносин банка та його клієнтів до договорів, які укладені до введення тимчасової адміністрації, а саме 03.03.2015, а також вказав, що постанова Правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 стосується встановлення вимог та обмежень щодо діяльності самого банку, а не його клієнтів, та не містить прямих заборон, право накладення яких визначені ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для Національного банку України.

Також заявник вказує, що у постанові від 11.09.2019 по справі №826/27094/15 Верховний Суд зазначив про позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №826/1476/15, в якому сформульований правовий висновок, що «перелік передбачених частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підстав, за яких правочин (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, є виключним. Положення статті 228 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішенні питання про віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частинах 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».».

Враховуючи наведене та посилаючись на те, що:

- Установі на дату укладення Договору застави та Договору відступлення прав вимоги від 04.02.2015 та на момент розгляду справи №910/7084/16 не могло бути відомо про те, що існує постанова правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014, яка встановлює обмеження у діяльності ПАТ «Дельта Банк»;

- постанова Правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 стосується встановлення вимог та обмежень щодо діяльності самого ПАТ «Дельта Банк», а не його клієнтів, а також не містить прямих заборон, право накладання яких визначені ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для Національного банку України»;

- положення ст.228 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішенні питання про віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»,

заявник вказує на наявність підстав для перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у даній справі за нововиявленими обставинами.

Тобто, звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, заявник фактично посилається на надану Верховним Судом правову оцінку обставинам, пов`язаним із застосуванням (поширенням дії) постанови Правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 на певне коло осіб.

Як стверджує заявник, зазначені обставини не були враховані Господарським судом міста Києва в силу їх малозначності на час розгляду справи, проте, із зазначених висновків Верховного Суду при розгляді справ за подібними правовідносинами вбачається, що вказані Установою обставини мають суттєве значення для правильного вирішення даної справи.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, в ході розгляду даної справи судом було встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів діяльність позивача була обмежена Національним банком України, у зв`язку з чим, зокрема, укладення договорів застави та відступлення прав вимоги мали бути погоджені з куратором банку, проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що оспорювані правочини погоджено з куратором банку.

Відтак, як було встановлено судом, укладення між сторонами оспорюваних договорів, за яким позивач фактично реалізував заставлене майно на користь відповідача без отримання на це відповідної згоди (погодження) представника Національного банку України, суперечить вимогам вищевказаної постанови Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014 та статтям 3, 47, 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки обмеження у діяльності позивача (банку), встановлені постановою Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014, по суті виключають можливість укладення оспорюваних правочинів без погодження з куратором банку.

При цьому, в ході перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/7084/16 в касаційному порядку, Верховний Суд вказав на помилковість доводів скаржника про те, що суди дійшли хибного висновку, що відсутність погодження куратора на укладення спірного правочину є підставою для визнання договору недійсним, про те, що судами неправильно надано оцінку постанові Правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 та про те, що судами проігноровано його доводи які мотивовані тим, що він не знав і не міг знати про введення Національним банком України обмежень, що визначені у постанові № 692/БТ від 30.10.2014.

Також Верховний Суд зазначив, що вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що незалежно від того, чи вважати постанову Правління Національного банку України від 30.10.2014 №692/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних» нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії, в п.2 цієї постанови було встановлене чітке обмеження господарської компетенції позивача, а саме неможливість укладати такі договори без погодження з куратором банку.

Тобто, судами всіх трьох інстанцій надавалась оцінка обставинам щодо поширення дії постанови Правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 на спірні правовідносини, а доводи заявника в даному випадку фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи.

За своїм змістом обставини, на які посилається Державна іпотечна установа як на нововиявлені обставини для перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/7084/16, не є матеріально-правовими фактами, а є лише правовою оцінкою Верховного Суду обставин щодо застосування постанови Правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 до правовідносин банку та його клієнтів.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №826/27094/15, на яку посилається скаржник, як на нововиявлену обставину, викладено іншу правову позицію щодо постанови Правління Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014 щодо того, що остання стосується вимог та обмежень щодо діяльності самого банку, а не його клієнтів.

Вказане свідчить про зміну правової позиції касаційного адміністративного суду, однак не дає підстави для висновку, що така зміна, в розумінні статті 320 ГПК України, є нововиявленою обставиною.

Нововиявлені обставини відрізняються від нових обставин, обставин, що змінилися, та нових доказів за часовими ознаками, предметом доказування та істотністю впливу на судове рішення.

Нова обставина, що з`явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справ. Не вважаються нововиявленими нові обставини, які виявлені після ухвалення судом рішення, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах. Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Вказане узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 по справі №2а-23903/09/1270 та постанові від 03.04.2018 по справі №477/1012/14-а.

Посилання скаржника в заяві на те, що положення ст.228 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішенні питання про віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частині 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", колегією суддів відхиляються, оскільки вказані положення статті не були застосовані при ухваленні рішення у даній справі. Так само відсутнє посилання на ст.228 Цивільного кодексу України і у судових рішеннях всіх інстанцій, прийнятих за результатами розгляду даної справи.

Наведені скаржником обставини не спростовують фактів, які були покладені в основу рішення Господарського суду м.Києва від 12.12.2017, а врахування судом таких обставин не мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте.

Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.73, 76-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені скаржником в заяві обставини, не є нововиявленими обставинами в розумінні ст.320 ГПК України, а тому заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/7084/16 не підлягає задоволенню.

Також, колегією суддів враховано принцип res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі не встановлено.

При цьому, процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (див. пп. 27 - 34 рішення Суду у справі "Праведная проти Росії" від 18 листопада 2004 року). Проте, вказаного не встановлено у даній справі за результатами перегляду судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, учасниками справи не надано.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 у справі №910/7084/16 залишити без задоволення.

2.Ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 у справі №910/7084/16 залишити без змін.

3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Державну іпотечну установу.

4.Матеріали справи №910/7084/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 03.03.2020.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.В. Куксов

Є.Ю. Шаптала