ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року

м. Київ

Справа № 925/197/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Огороднік К.М., Жуков С.В., Ткаченко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.;

за участю представників:

ПАТ "Черкасиобленерго" - адвокат Ярошенко О.О. (ордер серія КВ № 8234591),

ДП "Енергоринок" - адвокат Гаркуша В.В. (дов. від 11.12.2019), адвокат Копильний Я.І. (дов. від 11.12.2019),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.06.2019

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2019

у справі № 925/197/19

за позовом Державного підприємства "Енергоринок"

до Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго"

про стягнення 312 399 081,60 грн. заборгованості та санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Енергоринок" (далі - ДП "Енергоринок", ДПЕ, позивач) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (далі - ПАТ "Черкасиобленерго", ЕК, відповідач) про стягнення заборгованості за поставлену електричну енергію згідно договору від 15.06.2007 №4071/02 в розмірі 312 399 081,60 грн. за період жовтня-грудня 2018р., в тому числі: 301 826 081, 54 грн. основного боргу, 66 625,22 грн. інфляційних, 9 414 749,96 грн. пені, 908 600,60 грн. - 3% річних, 183 024,28 грн. штрафу та відшкодування судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не виконав у повному обсязі своїх зобов`язань за договором № 4071/02 від 15.06.2007, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 31.01.2019 складає 301 826 081,54 грн., що підтверджується довідкою Позивача про стан взаємних розрахунків між ДП «Енергоринок» та ПАТ «Черкасиобленерго».

Встановлені місцевим та апеляційним господарськими судами обставини

15.06.2007 між ДП «Енергоринок» та ВАТ «Черкасиобленерго» було укладено договір №4071/02 (далі - договір), за яким позивач зобов`язався продавати, а відповідач зобов`язався купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до умов цього договору.

У зв`язку з реорганізацією ВАТ «Черкасиобленерго» на ПАТ «Черкасиобленерго» 05.10.2011 між Позивачем та Відповідачем підписано додаткову угоду №7665/02 до договору, відповідно до умов якої правонаступником всіх зобов`язань (прав та обов`язків) ВАТ «Черкасиобленерго» за договором є ПАТ «Черкасиобленерго».

11.06.2017 набув чинності Закон України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 №2019-VIII (далі - Закон №2019-VIII). При цьому, у Законі України «Про ринок електричної енергії», закріплені принципові вимоги Третього енергопакета ЄС в частині розділення обленерго (так званий Unbundling).

Так, відповідно до абз. 1 п. 13 Перехідних Положень Закону №2019-VIII, під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу вертикально інтегрований суб`єкт господарювання повинен до 1 січня 2019 року вжити заходів для відокремлення оператора системи розподілу (далі - ОСР) від виробництва, передачі, постачання електричної енергії шляхом створення відповідних суб`єктів господарювання.

Згідно з абз. 16 п. 13 розділу XVII Закону №2019-УШ та постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 16.11.2018 №1447 ПАТ «Черкасиобленерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії.

При цьому, абз. 22, 26 п. 13 розділу XVII Прикінцеві та перехідні положення Закону №2019-VIII передбачено, що у разі відокремлення ОСР є правонаступником в частині прав та обов`язків: за договорами, укладеними з державним підприємством, що провадить діяльність з оптового постачання електричної енергії (ДП «Енергоринок»), судовими рішеннями, прийнятими у справах щодо цього підприємства.

З урахуванням приписів Закону №2019-VIII, між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду від 26.12.2018 №16068/01 до Договору, відповідно до п. 3 якої сторони дійшли згоди викласти з 01.01.2019 преамбулу Договору в частині найменування, ліцензії та статусу ЕК в такій редакції: «Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго», що є правонаступником в частині прав та обов`язків за договорами, укладеними з державним підприємством, що провадить діяльність з оптового постачання електричної енергії, судовими рішеннями, прийнятими у справах щодо цього підприємства; діє на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії та має статус платника податку на прибуток за базовою (основною) ставкою відповідно до Податкового Кодексу України».

Відповідно до п.1 Додаткової угоди від 26.12.2018 №16068/01 до Договору сторони домовились, що порядок розрахунків за куповану до 31.12.2018 (включно) електричну енергію ЕК у ДПЕ згідно з Договором, взаємовідносини та відповідальність сторін за порушення умов Договору в частині купівлі-продажу електроенергії, що мали місце у цей період, визначаються умовами Договору, що діяли в редакції до 01.01.2019».

Таким чином, ПАТ «Черкасиобленерго», як оператор системи розподілу в силу приписів Закону та умов укладеної Додаткової угоди від 26.12.2018 №16068/01 є правонаступником в частині виконання зобов`язання по Договору від 15.06.2007 №4071/02.

Відповідно до пункту 4.13 Договору (в редакції, що діяла до 01.01.2019) документом, який підтверджує факт переходу права власності на електроенергію від ДП «Енергоринок» до ПАТ «Черкасиобленерго», є підписаний з боку ДП «Енергоринок» та ПАТ «Черкасиобленерго», та скріплений печатками Акт купівлі-продажу електроенергії.

Відповідно до умов Договору відповідач купував у позивача електричну енергію за період з жовтня по грудень 2018 року (включно), що підтверджується актами купівлі-продажу електричної енергії: за жовтень від 31.10.2018 на суму 319 254 572,24 грн. з ПДВ; за листопад від 30.11.2018 на суму 416 271 517,54 грн. з ПДВ; за грудень від 31.12.2018 на суму 477 351 438,19 грн. з ПДВ.

Згідно з п. 6.4 Договору остаточний розрахунок за куплену ПАТ «Черкасиобленерго» в ДП «Енергоринок» електроенергію в розрахунковому місяці здійснюється ЕК до 14-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим, з поточних або інших (крім поточного із спеціальним режимом використання) рахунків ПАТ «Черкасиобленерго». У цьому випадку ПАТ «Черкасиобленерго» зобов`язана обов`язково вказати призначення платежу.

Відповідач не виконав у повному обсязі своїх зобов`язань за Договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 31.01.2019 складає 301 826 081,54 грн., що підтверджується довідкою Позивача про стан взаємних розрахунків між ДП «Енергоринок» та ПАТ «Черкасиобленерго».

Невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, передбачених п. 6.4 Договору, стало підставою звернення позивача до суду для захисту порушеного права та примусового стягнення боргу та санкцій з відповідача.

Представник відповідача заперечував право позивача на нарахування обтяжень на суму боргу з мотивів відкриття ухвалою від 14.05.2004 провадження у справі №01/1494 про банкрутство відповідача на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності божника та визнання його банкрутом» в редакції, чинній до 19.01.2013.

Короткий зміст рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.06.2019 позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" на користь Державного підприємства "Енергоринок" 301 826 081,54 грн. основного боргу, 66 625,22 грн. інфляційних втрат, 908 600,60 грн. - 3% річних та 672 350 грн. судового збору. В решті вимог відмовлено.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення 301826081,54 грн. основного боргу, оскільки відповідач свої зобов`язання в частині належної та своєчасної оплати за вже отриману електричну енергію належним чином не виконав.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що ведення щодо відповідача мораторію на задоволення вимог кредиторів не забороняє нараховувати інфляційні втрати та 3% річних по грошових зобов`язаннях.

В той же час, дія мораторію в межах справи про банкрутство стосовно відповідача забороняє нарахування і стягнення з відповідача пені у сумі 9414749,96 грн. та 183024,28 грн. штрафу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ "Черкасиобленерго" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. Предметом апеляційного оскарження було ухвалене у справі № 925/197/19 рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача 66 625,22 грн. інфляційних втрат та 908 600,60 грн. - 3% річних.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2020 рішення Господарського суду Черкаської області від 20.06.2019 залишено без змін.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками суду першої інстанції що 3% річних та інфляційні втрати, нараховані відповідно до 625 ЦК України не є штрафними санкціями у розумінні ст. 549 ЦК України та 230 ГК України, тому ч. 2 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній до 19.01.2013, на них не розповсюджується.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

До Верховного Суду з касаційною скаргою звернулося ПАТ "Черкасиобленерго", яке просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 20.06.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2020 у справі №925/197/19 повністю і передати справу на новий розгляд для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, порушення порядку вирішення (особливості вирішення сторін за участю юридичних осіб, які перебувають у процедурі банкрутства) даної справи.

В посиланням на положення Кодексу України з процедур банкрутства стверджує, що позовні заяви майнового характеру, стороною у справі є боржник - ПАТ «Черкасиобленерго», повинні розглядатися в межах справи про банкрутство тим самим складом, що і справа про банкрутство боржника, порушена ухвалою від 14.05.2004 по справі № 01/1494.

Доводи інших учасників справи

ДП "Енергоринок» у відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Черкасиобленерго» заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про необґрунтованість, незаконність її доводів, просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Позивач вважає, що Закон про банкрутству в редакції до 19.01.2013, який підлягав до застосування у спірних правовідносинах, не передбачав розгляду в межах справи про банкрутство господарським судом, у провадженні якого перебуває права про банкрутство,всіх майнових спорів з вимогами до боржника та немайнових спорів за участю боржника.

Посилання скаржника на Кодекс України з процедур банкрутства вважає помилковими, оскільки Кодекс набрав чинності з 21.10.2019, тоді як оскаржуване рішення було прийнято судом 20.06.2019.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених ст.300 ГПК України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Як встановлено судами попередніх інстанцій, провадження у справі № 01/1494 про банкрутство ПАТ «Черкасиобленерго» порушено ухвалою Господарського суду Черкаської області від 14.05.2004, введений мораторій на задоволення майнових вимог кредиторів. На час звернення з даним позовом триває судова процедура розпорядження майном боржника, тому при вирішенні даного спору застосуванню підлягають положення Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) в редакції Закону №784-XIV від 30.06.1999 з наступними змінами та доповненнями, тобто в редакції чинній до 19.01.2013.

Відповідно до абзацу 6 ст. 1 Закону про банкрутство, в редакції чинній до 19.01.2013, грошові зобов`язання, які виникають після порушення справи про банкрутство, є поточними вимогами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позовні вимоги, які є предметом даного судового розгляду заявлено за період жовтень-грудень 2018 року, відтак така заборгованість є поточною.

Статтею 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції чинній до 19.01.2013, встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Згідно з абзацом 24 ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції чинній до 19.01.2013, мораторій на задоволення вимог кредиторів являє собою зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Тобто, мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.

Суддя, який розглядає справу про банкрутство, відмовляє у прийнятті заяв поточних кредиторів з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобов`язаннях, які виникли після порушення провадження у справі, оскільки спори за такими вимогами підлягають розгляду у порядку позовного провадження. Така відмова не позбавляє кредитора права звернутися з позовною заявою до боржника в загальному порядку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11.

Вказане спростовує доводи скаржника про невірне визначення юрисдикції (предметної підсудності) даної справи, оскільки норми ГПК України та Закон про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013, не передбачали підвідомчості господарського суду у провадженні якого перебуває справа про банкрутство всіх майнових спорів з вимогами до боржника та немайнових справ за участю боржника у такій справі.

Згідно усталеної практики Великої Палати Верховного Суду справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19.01.2013, не впливають на визначення юрисдикції спорів, пов`язаних із вимогами до боржника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 456/20/26-ц, від 26.06.2018 у справі № 372/3584/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 541/459/17, від 20.03.2019 у справі №761/20612/15-ц, від 03.04.2019 у справі № 1609/6643/12, від 24.04.2019 у справі №1609/10810/12, від 02.10.2019 у справі № 199/236/18 тощо).

З огляду на вищенаведене, встановивши, що провадження у справі про банкрутство відповідача порушено 14.05.2004, перебуває в процедурі розпорядження майном боржника, заявлені до стягнення кошти є поточною заборгованістю, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірне звернення позивача з даним позовом в позовному провадженні щодо стягнення поточної заборгованості, інфляційних втрат та 3 % річних у зв`язку з порушення його охоронюваних законом прав та інтересів з метою їх ефективного захисту.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд наголошує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №910/11857/17, від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17, від 06.11.2018 у справі №910/9947/15, від 29.01.2019 у справі № 910/11249/17, від 19.02.2019 у справі №910/7086/17, від 04.12.2019 у справі № 910/15714/18).

Встановивши наявний факт порушення відповідачем грошового зобов`язання та положення ст. 625 ЦК України, врахувавши, що 3% річних та інфляційні втрати, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України не є штрафними санкціями у розумінні ст.549 ЦК України та ст. 230 ГК України, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку, що ч. 2 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на них не розповсюджується.

Водночас, за встановлених обставин, з огляду на дію в межах справи про банкрутство відповідача мораторію на задоволення вимог кредиторів, протягом якого не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) безвідносно до часу їх (зобов`язань) виникнення, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення пені та штрафу.

Аргументи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права з посиланням на ч. 2 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, положення якого не були враховані судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних рішень, колегією суддів відхиляються, оскільки оскаржуване судове рішення було прийнято 20.06.2019, до набрання чинності Кодексом України з процедур банкрутства (21.10.2019), а тому судом першої інстанції було правомірно застосовано до спірних відносин Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній до 19.01.2013.

Інших доводів скаржника по суті заявлених позовних вимог, які б спростували висновки судів, покладені в основу оскаржуваних судових рішень та впливали на їх правильність в касаційній скарзі не наведено.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності в основі якого лежить відоме з римського права положення res judicata, відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Принцип юридичної визначеності полягає в тому, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового для виконання рішення лише для того, щоб домогтися перегляду справи та її нового вирішення. Перегляд рішень судами вищих інстанцій не має розглядатися як прихований засіб оскарження і лише ймовірність існування двох поглядів щодо предмету розгляду не може бути підставою для повторного розгляду справи. Відхід від цього принципу може бути виправданий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі та непереборні обставини (рішення ЄСПЛ від 24.07.2003 у справі "Рябих проти Росії").

У рішенні ЄСПЛ у справі "Сутяжник проти Росії" зроблено висновок про те, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру, зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму.

Під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд (рішення ЄСПЛ у справі "Салов проти України").

Згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі "Волчлі проти Франції", "ТОВ "Фріда" проти України").

Вказане кореспондується із нормами ст. 309 ГПК України, частиною другою якої передбачено, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи скаржника про порушення судами норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України).

Виходячи з наведених положень законодавства та обставин, встановлених місцевим та апеляційним господарськими судами, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені ст. 300 ГПК України, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, відтак касаційну скаргу ПАТ «Черкасиобленерго» належить залишити без задоволення.

Судові витрати

У зв`язку з тим, що Суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 та рішення Господарського суду Черкаської області від 20.06.2019 у справі №925/197/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий, суддя Огороднік К.М.

Судді Жуков С.В.

Ткаченко Н.Г.