ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2020 р. Справа№ 910/8751/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Дідиченко М.А.

секретар судового засідання Ярмоленко С.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Північгазресурс"

на рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2019 р. (повний текст складено 31.10.2019 р.)

у справі № 910/8751/19 (суддя - Сташків Р.Б.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Північгазресурс"

до публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Північгазресурс" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" про визнання недійсним договору про закупівлю природного газу № від 27.05.2019 р.

Вимоги позову мотивовані наявністю заборгованості у відповідача перед іншими постачальниками природного газу, ніж позивач, з огляду на що відповідач не мав права укладати з позивачем договір про закупівлю природного газу № від 27.05.2019 р. Окрім того, зазначав позивач, договір не містив обов`язкової та істотної для такого виду договорів умови про перелік випадків, коли постачання природного газу може бути обмежено/припинено споживачу, а також порядку такого обмеження/припинення, а тому спірний правочин вчинений в порушення вимог законодавства, що є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.10.2019 р. у справі № 910/8751/19 у позові відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину на момент його вчинення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Північгазресурс" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми статтей 1, 12 Закону України "Про ринок природного газу", а також не було надано належної оцінки всім аргументам позивача та не досліджено усіх поданих до матеріалів справи доказів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2019 р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Смірнова Л.Г., Поляк О.І., поновлено апелянту пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення; відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 19.12.2019 р.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2019 р., у зв`язку з перебуванням судді Поляк О.І. у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Смірнова Л.Г., Дідиченко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження у визначеному складі суддів та призначено справу до розгляду на 22.01.2020 р.

18.12.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

23.12.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2020 р. оголошено перерву до 10.02.2020 р.

У судовому засіданні 10.02.2020 р. представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, погодившись з висновками та мотивами суду першої інстанції.

Позивач вказував на обґрунтованість доводів апеляційної скарги, наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 27.05.2019 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Північгазресурс" (продавцем) та акціонерним товариством "Укртрансгаз" (покупцем) в особі філії "Оператор газотранспортної системи України" акціонерного товариства "Укртрансгаз" укладено договір № про закупівлю природного газу (договір), за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві протягом травня 2019 року - грудня 2019 року "Газове паливо (природний газ для забезпечення виробничо-технологічних потреб, власних потреб та інших потреб)" (далі - газ), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах визначених цим договором.

Вважаючи недійсним укладений за результатами процедури закупівлі правочин, позивач посилався на відсутність у договорі необхідних істотних умов для договорів даного виду, а саме: переліку випадків, коли постачання природного газу може бути обмежено/припинено споживачу, та порядку обмеження/припинення.

Апелянт вказував, що пунктом 3 розділу II Правил постачання природного газу, які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 р. № 2496 передбачено, що споживач має право укласти договір постачання природного газу з будь-яким постачальником за умови відсутності простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником, і дана умова відповідачем не виконана - ним не було надано позивачу підтвердження, що у відповідача відсутня заборгованість перед постачальниками газу на момент укладання договору. Тоді як у відповідача за квітень-травень 2019 року перед постачальниками газу існувала заборгованість понад 4,1 млрд. грн. (новина від 14.06.2019 р., http://utg.ua/utg/media/news/2019/06/operator-gts-poperedzhae-pro-nadzvichajnu-situaciu.html).

З огляду на наведене, на думку позивача, договір суперечить також розділу II Правил постачання природного газу, які затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 р. № 2496 в частині порядку укладення договору.

Тож, вважав позивач, відповідач не мав права укладати договір, а укладений між сторонами правочин суперечить вимогам ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" та постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2496 "Про затвердження Правил постачання природного газу".

Колегія суддів не може погодитись з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до преамбули оспорюваного договору, він укладений відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі", Закону України "Про ринок природного газу" (далі - Закон) за результатами проведення відкритих торгів предмету закупівлі "Газове паливо (Природний газ для забезпечення виробничо-технологічних потреб, власних потреб та інших потреб)".

Зі змісту статті 12 Закону, яка визначає правила постачання природного газу, постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Пункт 5 вказаної статті Закону передбачає, що договір постачання повинен містити такі істотні умови:

1) обов`язок постачальника забезпечити споживача всією необхідною інформацією про загальні умови постачання (у тому числі ціни), права та обов`язки постачальника та споживача, зазначення актів законодавства, якими регулюються відносини між постачальником і споживачем, наявні способи досудового вирішення спорів з таким постачальником шляхом її розміщення на офіційному веб-сайті постачальника;

2) обов`язок постачальника забезпечити споживача інформацією про обсяги та інші показники споживання природного газу таким споживачем на безоплатній основі;

3) обов`язок постачальника повідомити споживачу про намір внесення змін до договору постачання природного газу в частині умов постачання до початку дії таких змін та гарантування права споживача на дострокове розірвання договору постачання, якщо нові умови постачання є для нього неприйнятними;

4) обов`язок постачальника забезпечити споживачу вибір способу оплати з метою уникнення дискримінації;

5) обов`язок постачальника забезпечити споживача прозорими, простими та доступними способами досудового вирішення спорів з таким постачальником;

6) порядок відшкодування та визначення розміру збитків, завданих внаслідок порушення договору постачання.

Таким чином, усупереч твердженням позивача, Закон не передбачає, що договір постачання повинен встановлювати перелік випадків, коли постачання природного газу може бути обмежено/припинено споживачу, та порядку обмеження/припинення, а оскільки така умова не є істотною для даного виду договору, і сторони при укладенні договору не досягли згоди про її включення у договір, то її відсутність у договорі не має наслідком визнання правочину недійсним або неукладеним і не порушує права позивача.

Згідно з положеннями статті 1 Закону:

- оператор газорозподільної системи - це суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників);

- споживачем є фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Отже, виходячи з наведеного тлумачення термінів, які використовуються у Законі, основною ознакою споживача є наявність укладеного з постачальником природного газу договору постачання природного газу для власних потреб або використання його в якості сировини.

Одночасно, Законом введено поняття "оптовий покупець" - суб`єкт господарювання, який придбаває природний газ на підставі договору купівлі-продажу не для власного споживання та "оптовий продавець" - суб`єкт господарювання, який реалізує природний газ оптовому покупцю або постачальнику на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону оператор газотранспортної системи на виключних засадах відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання в належному стані та розвиток, включаючи нове будівництво та реконструкцію, газотранспортної системи з метою задоволення очікуваного попиту суб`єктів ринку природного газу на послуги транспортування природного газу, враховуючи поступовий розвиток ринку природного газу.

Оператор газотранспортної системи відповідно до положень частини 7 ст. 22 Закону придбаває енергоресурси, необхідні для здійснення своєї господарської діяльності, у недискримінаційний і прозорий спосіб та на ринкових умовах.

Взаємовідносини оператора газотранспортної системи із суб`єктами ринку природного газу, а також правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи визначає Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2493, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 06.11.2015 р. за № 1378/27824 (далі - Кодекс ГТС).

Відповідно до положень розділу І Кодексу ГТС прямий споживач - це споживач, об`єкти якого приєднані безпосередньо до газотранспортної системи, а відповідно до ст. 1 Закону споживачем є фізична особа, фізична особа- підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Натомість, відповідно до положень п. 10 розділу XIII Кодексу ГТС оператор газотранспортної системи для забезпечення власної господарської діяльності (у тому числі для балансування, власних виробничо-технічних потреб, покриття витрат та виробничо-технологічних витрат) (далі - ВТВ) придбаває природний газ у власника природного газу (у тому числі - у газовидобувного підприємства, оптового продавця, постачальника) на загальних підставах та ринкових умовах.

Отже, виходячи з наведеного тлумачення термінів, які використовуються у Кодексі ГТС, відмінність оператора газотранспортної системи від споживача у частині "використання газу для власних потреб" полягає в тому, що споживач використовує газ власне для себе, тоді як оператор використовує його для власних потреб у забезпеченні власної господарської діяльності (для балансування, для власних виробничо-технічних потреб, покриття витрат та виробничо-технологічних витрат).

Тобто, оператор газотранспортної системи має право вільно обирати джерела закупівлі природного газу для забезпечення господарської діяльності в тому числі для покриття фактичних втрат і виробничо-технічних витрат природного газу.

Відповідно до п. 1 глави 2 розділу XIV Кодексу ГТС, передача природного газу, поданого в газотранспортну систему, між двома портфоліо балансування замовників послуг транспортування здійснюється шляхом надання оператору газотранспортної системи торгових сповіщень на відчуження чи набуття природного газу, що були надані оператору газотранспортної системи по відношенню до однієї газової доби.

Замовник послуг транспортування має право надавати торгове сповіщення виключно після набуття/відчуження права власності на такий обсяг (об`єм) природного газу за договором купівлі-продажу природного газу (або іншою цивільно-правовою угодою) іншому замовнику послуг транспортування у відповідну газову добу на віртуальну торгову точку.

Згідно до пункту 5 глави 1 розділу І Кодексу ГТС віртуальна торгова точка (віртуальна точка, на якій відбувається передача природного газу) (даний термін також використовується у п. 3.1 договору) - це точка в газотранспортній системі з невизначеним фізичним розташуванням, у якій замовники послуг транспортування можуть здійснювати передачу природного газу, поданого до газотранспортної системи, на щоденній основі згідно з вимогами цього Кодексу.

Таким чином, суб`єкти ринку природного газу, які уклали договір купівлі-продажу природного газу та на його виконання здійснюють приймання-передачу природного газу у віртуальній торговій точці (віртуальній точці, на якій відбувається передача природного газу), є, відповідно оптовим покупцем та оптовим продавцем, тож у спірних правовідносинах відповідач, який закуповує природний газ на підставі договору для забезпечення покриття виробничо-технологічних витрат, у розумінні Закону та Кодексу ГТС є оператором газотранспортної системи, а не "споживачем", як помилково вважає позивач.

Натомість, Правила постачання природного газу, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2496, регулюють відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи. Отже дія цих Правил поширюється на постачальників, споживачів природного газу - фізичних осіб (побутових споживачів), фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб та Операторів ГРМ/ГТС, і не регулює відносини між оптовим покупцем (відповідачем) та оптовим продавцем (покупцем).

Отже, доводи апелянта засновані на невірному трактуванні положень Закону України "Про ринок природного газу" та Правил постачання природного газу, які затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2496.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Таким чином, позивач не довів, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені ч. 1 статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу якої спірний договір має бути визнаний недійсним, а тому позов задоволенню не підлягає.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Північгазресурс" задоволенню не підлягає, а підстав для скасування або зміни рішення від 21.10.2019 р. у справі № 910/8751/19 не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Північгазресурс" на рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2019 р. у справі № 910/8751/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2019 р. у справі № 910/8751/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/8751/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02.03.2020 р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Дідиченко