ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2020 справа № 914/128/20

Суддя Юркевич М.В., при секретарі Кияк І.В., розглянувши матеріали

позовної заяви: Львівського комунального автотранспортного підприємства №1, м. Львів

до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова

про: стягнення 77 848,14 грн. безпідставно одержаних коштів

за участю представників сторін:

від позивача: Петришин В.М. адвокат

від відповідача: Безушко О.І. адвокат

ВСТАНОВИВ:

Львівське комунальне автотранспортне підприємство №1 звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про стягнення 77 848,14 грн. безпідставно одержаних коштів.

Ухвалою від 15.01.2020р. було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження та надано строк для подання відзиву та доказів по справі.

07.02.2020р. через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, а також заява про застосування до вимог позивача строку позовної давності та клопотання про призначення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 10.02.2020 року було задоволено клопотання відповідача та призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні на 03.03.2020 року.

25.02.2020р. від позивача надійшла відповідь на відзив.

В судове засідання 03.03.2020р. сторони забезпечили явку своїх уповноважених представників, додаткових заяв та клопотань не подавали.

В ході розгляду справи по суті представник позивача та відповідача виступили зі вступними словами, після чого суд перейшов до з`ясування обставин та дослідження доказів справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, заперечення, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом з`ясовано наступне:

Львівське автотранспортне підприємство №1 (позивач) є орендарем, а Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (відповідач) - орендодавцем нерухомого військового майна (нежитлових приміщень), що розташоване у військовому гарнізоні за адресою: м. Львів, вул. Авіаційна, 1 (військове містечко № 58), згідно відповідних договорів оренди, зокрема: договору оренди N956/2014/КЕВ від 23.10.2014року, договору оренди №72/201 б/КЕВ від 31.10.2016року.

Згідно п. 5.15 вищевказаних договорів оренди, орендар зобов`язаний компенсувати орендодавцю кошти у розмірі частини податку на землю пропорційно землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно, а також прилегла до будівлі чи споруди земельна ділянка площею 0,28309 га та 1,91691 га відповідно, на які орендарю згідно чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди.

Західний офіс Держаудитслужби проводив аудит фінансово-господарської діяльності ЛК АТІІ№1 за період з 01.01.2016 року по 31.07.2019 року.

За результатами зустрічної звірки в КЕВ м. Львова була складена Довідка зустрічної звірки від 08.11.2019року N906-35/71 з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 за період з 01.01.2016р. по 31.07.2019р.

Згідно Довідки, зустрічною звіркою було встановлено, що протягом 2016 року ЛК АТП №1 компенсовано КЕВ м. Львова кошти у розмірі частини податку на землю в загальній сумі 92 640,15 грн (в т. ч. договору оренди №56/2014/КЕВ від 23.10.2014 - 56 432,73 грн. (в т. ч. оплачено за 2014-2015 року в 2016 році - 14 792,01 грн.), по договору оренди №72/2016/КЕВ від 31.10.2016 ЛК АТП №1 - 36 207,42 гривень).

Відповідно до п. 3.3 Ухвали 19-ої сесії 6-го скликання Львівської міської ради від 29.01.2015р. №4330 «Про встановлення ставок земельного податку та пільг, що сплачується на території м. Львова», військові формування утворені відповідно до законів України, звільнені від сплати земельного податку.

Позиція позивача.

Як стверджує позивач, у 2016 році КЕВ м. Львова було звільнене від сплати земельного податку за майно, що розташоване на земельній ділянці за адресою: м. Львів, вул. Авіаційна, 1.

Крім того, відповідно до переліку підприємств, затвердженого Ухвалою Львівської міської ради №26 від 24.12.2015р., позивача було звільнено від сплати земельного податку за земельні ділянки, які використовуються за цільовим призначенням.

Відтак, позивач вважає, що ЛК АТП №1 у 2016 році було звільнено від сплати земельного податку та зайво понесло витрати від сплати (компенсації) земельного податку КЕВ м. Львова в сумі 77 848,14 грн. відповідно до договорів оренди нерухомого майна.

В ході досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією від 14.11.2019р. про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 77 848,14 грн., однак, відповідач листом від 27.11.2019р. в задоволенні претензії відмовив, що стало підставою для звернення до господарського суду про стягнення даних коштів в судовому порядку.

Позиція відповідача.

Відповідач повністю заперечив позовні вимоги, з наступних мотивів:

1. Згідно п. 284.3 ст. 284 Податкового кодексу України, якщо платники податку, які користуються пільгами з цього податку, надають в оренду земельні ділянки, окремі будівлі, споруди або їх частини, податок за такі земельні ділянки та земельні ділянки під такими спорудами сплачується на загальних підставах з урахуванням прибудинкової території. Ця норма не поширюється на бюджетні установи у разі надання ними будівель, споруд в тимчасове користування іншим бюджетним установам, дошкільним, загальноосвітнім навчальним закладам незалежно від форм власності і джерел фінансування.

Так, відповідач вважає, що оскільки згідно податкового законодавства не звільнявся від обов`язку сплатити такий земельний податок, а також враховуючи надання позивачу в оренду нерухомого майна з передбаченням у п. 5.15 договорів компенсації його орендарем, правові підстави від звільнення його від сплати земельного податку відсутні.

2. Зважаючи на це, відповідач стверджує, що кошти, які надійшли від позивача на компенсацію такого земельного податку у розмірі 77 848,14 грн. були перераховані до ДПІ у Залізничному районі м. Львова ГУ Міндоходів Львівської області. Тому, підстави вважати, що сплачені згідно договору позивачем кошти набуті відповідачем без достатніх правових підстав є необгрунтованим, так як вони не були набуті та збережені відповідачем, а перераховані до бюджету.

3. Крім того, відповідач подав заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності. Заява мотивована тим, що позивачем ставиться вимога про повернення грошових сум, сплачених у 2016 році, а сама позовна заява адресована суду лише у 2020 році, тобто з пропущенням трирічного загального строку позовної давності.

Відповідь на відзив позивача.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що факт сплати коштів відповідачем до ДПІ у Залізничному районі не звільняє його від обов`язку повернути безпідставно одержані кошти.

Щодо заяви про застосування строку позовної давності, то позивач вважає, що ним такий строк не пропущений, а відраховувати його необхідно з моменту, коли він дізнався про ухвалу ЛМР від 24.12.2015р., а саме з 08.11.2019р.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

Відповідно до матеріалів даної справи в предмет доказування входять наступні обставини:

- Чи сплачені позивачем кошти в рахунок компенсації земельного податку відповідно до п. 5.15 договорів оренди були отримані відповідачем без достатніх правових підстав ?

В силу приписів ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 1 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Ухвалюючи рішення суд послуговується наступними законоположеннями та своїми висновками:

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. (збереження майна без достатніх правових підстав).

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Як вбачається з матеріалів даної справи, між сторонами існують договірні відносини як орендодавця та орендаря, а підставою сплати позивачем відповідачу земельного податку у 2016 році є договори оренди N956/2014/КЕВ від 23.10.2014року та №72/201 б/КЕВ від 31.10.2016року. Зокрема, відповідно до п. 5.15 договорів, орендар зобов`язаний компенсувати орендодавцю кошти у розмірі частини податку на землю пропорційно землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно, а також прилегла до будівлі чи споруди земельна ділянка площею 0,28309 га та 1,91691 га відповідно, на які орендарю згідно чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди.

Тому, в даному випадку стверджувати, що кошти були набуті відповідачем безпідставно, не можна.

Зокрема, господарський суд звертається також до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), у якій, з поміж іншого, зазначено, що «..у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Крім того, на думку суду, надаючи правову оцінку ухвалам Львівської міської ради від 29.01.2015р. №4330 та від 24.12.2015р. №26 щодо встановлення ставок та пільг з оплати земельного податку, на які покликається позивач, слід звернути увагу також на податкове законодавство, а саме п. 284.3 ст. 284 Податкового кодексу України, які процитовані судом у позиції відповідача вище.

В даному контексті Податковий кодекс розрізняє категорії суб`єктів, які за певних умов мають пільги щодо сплати земельного податку. Зокрема, як вбачається з наведених норм, відповідач не користується пільгою на сплату земельного податку щодо тих об`єктів, які передані ним в оренду позивачу, оскільки не використовуються безпосередньо відповідачем.

Крім того, у договорах оренди міститься положення п. 5.15 про обов`язкову сплату позивачем таких коштів відповідачу. Водночас, у даних договорах відсутнє положення, яке виключало б, за певних умов, здійснення такої плати з боку позивача, наприклад у випадку звільнення від земельного податку однієї із сторін, тощо.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що отримані відповідачем кошти не збережено в нього безпідставно, а було сплачено до бюджету через ДПІ у Залізничному районі м. Львова ГУ Міндоходів Львівської області, оскільки такий обов`язок відповідача передбачено п. 14.1.34, п.14.1.72, п.14.173, п. 14.1.147 та п. 187.3 Податкового кодексу України.

Суд також вважає аргументи позивача щодо непропущення ним строку позовної давності при зверненні до суду непереконливими.

За загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зокрема, твердження про те, що позивач дізнався про ухвалу, якою його було звільнено від сплати земельного податку лише 08.11.2019р. є недостатнім, оскільки в даному випадку необхідно довести відсутність можливості дізнатися про таку ухвалу від 24.12.2015р. Крім того, такі рішення міської ради є в публічному доступі та обов`язково підлягаю до оприлюднення на офіційному сайті Львівської міської ради.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В силу приписів ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

З огляду на вищенаведені норми, враховуючи недоведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судовий збір, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається на позивача.

Керуючись ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Львівського автотранспортного комунального підприємства №1 відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені в ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 04.03.2020р.

Суддя Юркевич М. В.