СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2020 р. Справа № 905/1118/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Попков Д.О., суддя Стойка О.В.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників:

від позивача Мусін П.С., директор;

від відповідача Богослав Д.О., директор;

розглянувши апеляційну скаргу Комунального унітарного підприємства «Мирком» Миронівської селищної ради, смт. Миронівський Донецької області вх. № 3740 Д/З на рішення господарського суду Донецької області від 23.10.2019 р. у справі № 905/1118/19 (суддя Аксьонова К.І., повний текст складено та підписано 04.11.2019 р.)

за позовом Комунального унітарного підприємства «Мирком» Миронівської селищної ради, смт. Миронівський Донецької області

до Приватного підприємства «Мирком-1», смт. Миронівський Донецької області

про стягнення матеріальних збитків у розмірі 331 635,11 грн.

ВСТАНОВИЛА:

13.06.2019 р. Комунальне унітарне підприємство «Мирком» Миронівської селищної ради (далі КУП «Мирком», позивач) звернулося до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Приватного підприємства «Мирком-1» (далі ПП «Мирком-1», відповідач) матеріальних збитків в сумі 331 635,11 грн. за договором про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд № 32 від 31.10.2012 р.

В обґрунтування позову позивач посилається на ст. 78-1 Господарського кодексу України та вважає, що колишні директори КУП «Мирком» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також директор ПП «Мирком-1» ОСОБА_3 , діючи в інтересах ПП «Мирком-1», нанесли підприємству позивача матеріальні збитки у заявленій до стягнення суми шляхом видачі у період з 02.06.2015 р. по 22.06.2016 р. з каси грошових коштів за видатковими касовими ордерами в якості оплати заборгованості за договором № 32 від 31.10.2012 р., який 15.05.2015 р. був розірваний згідно з відповідною додатковою угодою.

Рішенням господарського суду Донецької області від 23.10.2019 р. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності з боку відповідача істотного порушення вимог законодавства чи неналежного виконання останнім своїх зобов`язань, які б спричинили позивачу збитки, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність складу цивільного правопорушення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, КУП «Мирком» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та стягнути з ПП «Мирком-1» матеріальні збитки в сумі 331 635,11 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

На думку скаржника, видача спірної грошової суми була незаконною і підлягає поверненню в КП «Мирком» тому, що між КП «Мирком» та ПП «Мирком-1» не була досягнута згода та не був підписаний договір уступки (цесії).

За доводами апеляційної скарги, господарський суд Донецької області не взяв до уваги, що договору уступки (цесії) не існує, неправильно визначився з характером спірних правовідносин, не застосував закон, який підлягає застосуванню, зокрема ст.ст. 638, 1212, 1214 ЦК України, ст. 181 ГК України у зв`язку з чим прийняв помилкове рішення, яке підлягає скасуванню.

У визначений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 р. відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав.

28.02.2020 р. через канцелярію від позивача надійшли пояснення до апеляційної скарги.

02.03.2020 р. до початку судового засідання від відповідача отримано письмові пояснення, а також клопотання з проханням надати копію апеляційної скарги разом з доданою до неї документацією, та строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого відповідач посилається на зміну місця перебування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичною адресою відповідача є: 84791, Донецька обл., Бахмутський район, селище міського типу Миронівський, вулиця Театральна, будинок 5А, на яку позивачем й надсилалася апеляційна скарга, що обумовлює відсутність підстав для задоволення даного клопотання ПП «Мирком-1».

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.10.2012 р. між КП «Мирком», як замовником, та ПП «Мирком-1», як управителем, укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд № 32, за умовами якого управитель зобов`язався передати замовникові послуги з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях для забезпечення його сталого функціонування відповідно до цільового призначення, збереження його споживчих властивостей та організації забезпечення потреби власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень у своєчасному отриманні житлово-комунальних послуг відповідної якості, а замовник надає право управителю нараховувати плату за житлово-комунальні послуги згідно із затвердженим тарифом, а також відшкодовувати здійснені ним необхідні витрати, пов`язані з управлінням об`єктом у разі, коли управитель отримав на такі витрати письмову згоду замовника.

Пунктом 4.1 договору встановлений обов`язок замовника передати протягом місяця після укладення цього договору об`єкт в управління та необхідну достовірну документацію в повному обсязі з оформленим актом прийняття-передачі об`єкта в управління з управління (балансу) згідно з актом прийняття-передачі об`єкта.

Відповідно до п. 6.11 договору, управитель зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг мешканцям об`єкта в установленому законодавством порядку, здійснювати контроль за своєчасним наданням послуг відповідної якості, проводити перерахунок розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання або надання не в повному обсязі.

Згідно з п. 7.8 договору, управитель має право отримувати плату за виконання своїх обов`язків, а також кошти для відшкодування здійснених ним витрат з управління об`єктом за умови отримання відповідної письмової згоди замовника, проте у пункті 4 договору, яким визначено перелік обов`язків замовника, відсутні положення щодо обов`язку замовника оплачувати надані управителем послуги, що свідчить про безоплатний характер цього договору.

Відповідно до п. 14 договору, цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2015 р.

Отже, умова щодо відплатності за надану послугу в договорі відсутня.

Згідно з актом прийняття-передачі від 01.11.2012 р. ПП «Мирком-1» прийняло на обслуговування за переліком 48 будинків житлового фонду КП «Мирком».

15.05.2015 р. сторонами укладено додаткову угоду до договору, відповідно до якої:

- у зв`язку з припиненням діяльності управителя достроково розірвано договір;

- управитель повертає в управління та для обслуговування будинки, а замовник приймає їх по акту прийомки-передачі, який підписується сторонами;

- одночасно з актом прийомки-передачі житлових будинків управитель укладає з замовником договір уступки права вимагати від споживачів погашення заборгованості по оплаті за отримані комунальні послуги (договір цесії) та передати замовнику всі документи, які обґрунтовують заборгованість споживачів.

При цьому, у додатковій угоді до договору зазначено, що вона набирає чинності з 01.06.2015 р.

31.05.2015 р. сторонами складено акт звірки розрахунків за період з 01.01.2015 р. по 31.05.2015 р., згідно з яким загальна сума заборгованості КП «Мирком» перед ПП «Мирком-1» складає 521 806,61 грн., а за даними ПП «Мирком-1» загальна сума заборгованості КП «Мирком» складає 68 654,00 грн., а також за даними ПП «Мирком-1» загальна сума заборгованості КП «Мирком» згідно з договором № 32 від 31.10.2012 р. становить 453 152,61 грн.

01.06.2015 р. сторонами складено другий акт звірки розрахунків за період з 01.01.2015 р. по 31.05.2015 р., за яким загальна сума заборгованості КП «Мирком» перед ПП «Мирком-1» становить 521 806,61 грн.

Позивач стверджує, що на підставі цих актів з 02.06.2015 р. до 19.10.2015 р. за наказом директора КП «Мирком» ОСОБА_1 , а з 19.10.2015 р. по 22.06.2016 р. за наказом директора КП «Мирком» ОСОБА_2 з каси КП «Мирком» видавалися грошові кошти на користь ПП «Мирком-1» за видатковими касовими ордерами на загальну суму 331 635,11 грн.

Позивач також зазначає, що на час складання актів звірки ОСОБА_4 не була головним бухгалтером підприємства позивача, обов`язки не виконувала та права підпису не мала, оскільки призначена на цю посаду лише 02.07.2015 р. за наказом № 85-к від 02.07.2015 р.

Посилаючись на те, що засновником ПП «Мирком-1» є ОСОБА_5 донька ОСОБА_1 , а в період розірвання договору та видачі грошових коштів з каси підприємства позивача директором ПП «Мирком-1» був ОСОБА_6 (на теперішній час ОСОБА_3 ), який є сином ОСОБА_1 , позивач вважає, що у розумінні вимог ст. 78-1 ГК України ОСОБА_1 вчинила господарське зобов`язання комунального унітарного підприємства щодо якого є ознаки заінтересованості, оскільки вона з ОСОБА_3 є між собою близькими родичами.

На думку позивача, за відсутності укладеного на виконання додаткової угоди від 15.05.2015 р. договору уступки права вимоги та актів наданих послуг (виконаних робіт) неможливо встановити яку частину заборгованості, що відображена в актах звірки від 31.05.2015 р. та від 01.06.2015 р. складає заборгованість з оплати послуг, а яку з відшкодування витрат ПП «Мирком-1», тому згідно з рішенням господарського суду Донецької області від 13.09.2018 р. у справі № 905/854/18 ці акти не є підставою для виникнення грошових зобов`язань у позивача перед відповідачем.

Оскільки в прохальній частині позову позивач просив стягнути з відповідача «матеріальні» збитки, тому суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення глави 82 ЦК України та глави 25 ГК України.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 611 Цивільного кодексу України відшкодування збитків є одним з правових наслідків порушення зобов`язання (договору).

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 2. ст. 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені уповноваженою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які уповноважена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, визначений ст. 225 Господарського кодексу України, зокрема:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При цьому, умовами цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню збитків за загальними правилами є:

1) протиправність поведінки;

2) збитки, як результат протиправної дії;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданими збитками;

4) вина особи, що заподіяла збитки.

Таким чином, цивільно-правова відповідальність по відшкодуванню збитків настає при наявності зазначених умов у сукупності.

Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб`єкт, об`єкт, об`єктивна та суб`єктивна сторона. Суб`єктом є боржник; об`єктом - правовідносини по зобов`язаннях; об`єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб`єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Частиною 2 ст. 623 ЦК України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що за видатковими касовими ордерами КП «Мирком», на які позивач посилається як на підстави позову, з 02.06.2015 р. по 22.06.2016 р. підприємством позивача видавалися грошові кошти фізичній особі ОСОБА_6 за його паспортом, а підставою видачі грошових коштів в загальній сумі 331 635,11 грн. в них зазначено: «повернення в ПП «Мирком-1» згідно з актом звірки», «повернення в ПП «Мирком-1» згідно з договором», «повернення заборгованості в ПП «Мирком-1» згідно з актом звірки», «повернення в ПП «Мирком-1», «повернення дебіторської заборгованості згідно з актом звірки», «згідно з актом звірки 01.06.2015» тощо.

При цьому, на видаткових касових ордерах відсутня печатка підприємства відповідача, що свідчить про відсутність факту їх отримання саме юридичною особою, так як гроші з каси КП «Мирком» видавалися фізичній особі ОСОБА_6 . Позивачем не надано до матеріалів справи доказів того, що ОСОБА_6 діяв в цьому випадку як повноважний представник ПП «Мирком-1» та в інтересах і на користь юридичної особи.

При цьому, відповідач також не надав документів щодо оприходування отриманих коштів на баланс (в касу) ПП «Мирком-1».

Крім того, з доданого позивачем до апеляційної скарги копії журналу реєстрації договорів КУП «Мирком» вбачається, що між сторонами існували договірні правовідносини і за іншими договорами - № 33 від 01.11.2012 р., № 3/1 від 01.11.2012 р., б/н від 01.11.2012 р., № 34 від 01.11.2012 р., № 34/2 від 01.12.2012 р., тому доводи позивача щодо видачі з каси його підприємства коштів з метою погашення заборгованості саме за договором № 32 від 31.10.2012 р. не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у видаткових касових ордерах відсутні такі посилання.

Судовою колегією також враховано, що у актах звірки від 31.05.2015 р. та від 01.06.2015 р. відсутні посилання на договір № 32 від 31.10.2012 р. До того ж, такі акти не є первинними документами у розумінні вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відтак не можуть підтверджувати взагалі наявність або відсутність заборгованості, а приймаються до уваги виключно у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема, первинними документами, які фіксують факт проведення господарської операції.

Таким чином, посилання скаржника на рішення господарського суду Донецької області від 13.09.2018 р. у справі № 905/854/18, яке постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 р. залишено без змін, яким, на його думку, відхилено акти звірки в якості підстави для стягнення «грошових зобов`язань» є необґрунтованими.

З аналізу умов договору № 32 від 31.10.2012 р. вбачається, що відповідачем мали надаватися позивачеві послуги безоплатно, сторонами у цьому договорі передбачено лише обов`язок позивача відшкодовувати витрати відповідача, пов`язані з управлінням об`єктом та за попередньою письмовою згодою замовника.

Додаткових угод або додаткових договорів до договору № 32 від 31.10.2012 р., якими б сторони погодили відплатність послуг, а також визначали би порядок та строки їх оплати, матеріали справи не містять, так само як і складених на виконання цих угод актів наданих послуг.

Отже, в будь-якому випадку, видані позивачем за видатковими касовими ордерами грошові кошти в сумі 331 635,11 грн. не можуть розцінюватися у якості оплати наданих відповідачем послуг.

Оскільки видаткові касові ордери не містять відомостей про те, що грошові кошти за ними видавалися ПП «Мирком-1» як юридичній особі шляхом представництва, а також відомостей щодо того на виконання якого з договорів укладених між сторонами ці кошти надаються позивачем, тому відсутні підстави вважати, що ці кошти є відшкодуванням витрат відповідача, пов`язаних з управлінням об`єктом.

Доводи позивача про те, що протиправними діями директорів КП «Мирком» ОСОБА_7 .М ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (або за їх дорученням) та директора ПП «Мирком-1» Богослава Д.О., які діяли в інтересах відповідача, КУП «Мирком» нанесено збитки у розмірі 331 635,11 грн. оцінюються критично, з огляду на наступне:

- позивачем не доведено наявність родинних зв`язків між ОСОБА_9 . ОСОБА_10 , Чмир Т.О. та Чмир (Богослав) Д.О.;

- посилаючись на ст. 78-1 ГК України позивач при цьому наполягав у суді першої інстанції на стягненні з відповідача збитків та не довів притягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до дисциплінарної чи адміністративної відповідальності у розумінні частини 14 цієї статті. Крім того, частиною 13 статті 78-1 ГК України встановлено, що відповідальність за шкоду, заподіяну комунальному унітарному підприємству господарським зобов`язанням, щодо вчинення якого є заінтересованість, вчиненим з порушенням вимог цієї статті, несе особа, заінтересована у вчиненні комунальним унітарним підприємством такого господарського зобов`язання. Отже, позивачем не доведено як наявності заінтересованості у вчинених правочинах, так і обов`язку ПП «Мирком-1» відповідати за вчинене посадовими особами позивача правопорушення;

- доказів притягнення посадових осіб позивача чи відповідача до відповідальності позивачем до матеріалів справи не надано.

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку про недоведення позивачем жодного з елементів складу цивільного правопорушення, чим обумовлюється правомірність відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, як у прохальній частині позовної заяви, так і під час розгляду справи місцевим господарським судом позивач просив стягнути на його користь з відповідача збитки, а в апеляційній скарзі він посилається вже на ст.ст. 1212, 1214 ЦК України та зазначає про відсутність укладеного сторонами договору цесії на виконання додаткової угоди від 15.05.2015 р. до договору № 32 від 31.10.2012 р. та вважає, що може захистити свої права шляхом застосування положень глави 83 ЦК України, проте в прохальній частині апеляційної скарги просить стягнути з відповідача не безпідставно збережені кошти, а «матеріальні» збитки.

Тобто, позиція позивача є суперечливою та взаємовиключною: КУП «Мирком» просить господарські суди застосувати одночасно до спірних правовідносин і норми, що регулюють деліктні зобов`язання, і поряд з цим ті, що регулюють кондикційні.

Отже, щодо доводів апеляційної скарги про невірне застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, враховується наступне.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

В підстави позову позивачем покладено наявність договору № 32 від 31.10.2012 р., розірваного 01.06.2015 р. додатковою угодою від 15.05.2015 р. до цього договору. На виконання даної додаткової угоди договір уступки права вимагати від споживачів погашення заборгованості по оплаті за отримані комунальні послуги укладений сторонами не був.

Посилаючись на відсутність договору уступки права вимагати від споживачів погашення заборгованості по оплаті за отримані комунальні послуги позивачем не доведений причинно-наслідковий зв`язок між наданими відповідачем послугами з управління 48 будинками, які мають безоплатний характер, наявністю або відсутністю заборгованості споживачів комунальних послуг (мешканців цих будинків) та виплатою з каси КП «Мирком» грошових коштів за видатковими касовими ордерами фізичній особі ОСОБА_6 .

Як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивачем не наведено обґрунтованих доводів про те, яким чином заміна сторони кредитора у договірних правовідносинах із споживачами комунальних послуг має відношення до виплати спірних коштів Чмир Д.О.

Таким чином, наявність договору № 32 від 31.10.2012 р., на який позивач посилається як на підставу позову, та, відповідно, договірний характер правовідносин між сторонами унеможливлює застосування до них норм ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, а твердження апеляційної скарги про зворотнє відхиляються за безпідставністю.

Отже, позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги про наявність у КУП «Мирком» «матеріальних» збитків, які має відшкодувати відповідач не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає залишенню без змін за мотивами, викладеними у даній постанові суду апеляційної інстанції, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Донецької області від 23.10.2019 р. у справі № 905/1118/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 05.03.2020 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.В. Стойка