ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.03.2020 Справа № 905/2293/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Зекунова Е.В., при секретарі судового засідання Новікової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Акціонерного товариства "К.Енерго" про стягнення заборгованості у розмірі 215 107 грн 55 коп,-

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства "К.Енерго" про стягнення заборгованості у розмірі 215107 грн 55 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №340833-11/05-1596 від 01.06.2005.

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, справа №905/2293/19 передана до провадження судді Зекунова Е.В. на підставі ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, у зв`язку з перебуванням у провадженні судді Зекунова Е.В. справи №905/1965/19 про банкрутство Акціонерного товариства "К.Енерго" ().

Ухвалою господарського суду Донецької області від 16.12.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/2293/19. Підготовче судове засідання призначено на 14.01.2020.

09.01.2020 до господарського суду Донецької області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній визнає позовні вимоги частково, а саме 188 184,48 грн основного боргу, 5111,78 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 3975,11 грн.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 14.01.2020 відкладено підготовче засідання на 04.02.2020.

03.03.2020 до господарського суду Донецької області від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника позивча.

05.03.2020 у судове засідання представники сторін не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належними чином.

Статтями 42 та 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як зазначено в п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи., передбачені ч.1 ст.77 ГПК України. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене, господарський суд розглядає справу в порядку статті 80, 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наступне.

ВСТАНОВИВ:

1 червня 2005 року між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - Компанія, Позивач) та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі - Відповідач) укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді за №340833-11/05-1596 (далі - Договір), предметом якого є постачання, користування тепловою енергією у гарячій воді, на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до пунктів 2.2.1. та 2.2.3. договору відповідач зобов`язувався постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону, гарячого водопостачання - протягом року, в кількості та обсягах згідно з додатком № 1 до договору та у п`ятиденний термін з моменту отримання розпорядження держадміністрації м. Києва повідомлювати про зміну тарифів.

Позивач, відповідно до пункту 2.3.1. договору зобов`язувався дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Додатком № 1 до Договору Сторони погодили обсяги постачання теплової енергії Абоненту.

Пунктами 8.1, 8.4 глави 8 Договору передбачено, що він набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2005. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Договір був пролонгований на кожний наступний рік, оскільки жодна із сторін не заявила про його припинення.

Порядок розрахунків сторони погодили додатком № 4 до договору, яким передбачено, що «Абонент» до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує «Енергопостачальній організації» вартість, заявленої у Договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює Договір про заставу майна, згідно Закону України «Про заставу», як засіб гарантії сплати споживаємої теплової енергії.

На виконання умов Договору та на підставі рахунку-фактури № 3088 від 19.12.2017 Позивач здійснив попередню оплату теплової енергії на суму 550 000 (п`ятсот п`ятдесят тисяч) грн 00 кой., що підтверджується копією банківської виписки ПАТ АБ "Укргазбанк" від 26.12.2017 щодо оплати коштів Позивачем.

Згідно з пунктом 3 рішення Київської міської ради від 20.06.2017 № 439/2661 "Про припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 (далі - Угода), укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" на підставі рішень Київської міської ради від 21.12.2000 № 128/1105, від 21.12.2000 N 129/1106, від 21.12.2000 N 131/1108 (зі змінами, внесеними додатковими угодами від 25.11.2002, від 28.09.2006, від 29.12.2006, від 30.04.2007, від 07.11.2013, від 30.11.2016 відповідно до рішень Київської міської ради від 28.09.2006 N 31/88, від 28.09.2006 N 102/159, від 26.04.2007 № 474/1135, від 23.10.2013 N 274/9762, від 28.07.2016 N 854/854, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 29.12.2006 N 1868)", дія Угоди припиняється з 27.04.2018.

Рішенням Київської міської ради від 24.04.2018 № 517/4581 для забезпечення неперервності технологічного процесу виробництва, транспортування та постачання теплової енергії споживачам міста Києва та недопущення виникнення позаштатних ситуацій під час опалювального сезону 2018/2019 років вирішено продовжити дію Угоди щодо: Користування майном ТЕЦ № 5 та ТЕЦ № 6, електроенергетичним майном, необхідним для передачі та постачання електричної енергії, майном сміттєспалювального заводу, розташованого на вул. Колекторній, 44 у Дарницькому районі м. Києва (Завод "Енергія"), що є комунальною власністю територіальної громади міста Києва та відповідно до Угоди перебуває у володінні та користуванні ПАТ "Київенерго", до 31 липня 2018 року включно; Користування іншим майном комунальної власності територіальної громади міста Києва, що відповідно до Угоди перебуває у володінні та користуванні ПАТ "Київенерго", крім майна, зазначеного у підпункті 1.1 пункту 1 цього рішення, до 30 квітня 2018 року включно.

У зв`язку із зазначеним вище Позивачем 15.06.2018 за № 340833 укладено договір на постачання, користування теплової енергії у гарячій воді з новим постачальником Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - КП "Київтеплоенерго"). За КП "Київтеплоенерго", починаючи з 1 травня 2018 року, відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 закріплено на праві господарського відання теплоенергетичне майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго" після припинення дії Угоди. Відповідно до пункту 8.2 глави 8 цього договору дія його поширюється на правовідносини, які фактично виникли між сторонами з 01.05.2018. Отже, КП "Київтеплоенерго" на підставі договору від 15.06.2018 за № 340833 почав надавати послуги Позивачу з 01.05.2018.

Актом звірки розрахунків за теплову енергію від 31.05.2018, підписаного Відповідачем ОСОБА_1 без заперечень, зафіксована заборгованості АТ «К.Енерго» перед Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" по Договору №340833 на суму 188 184,48 грн.

27.02.2019 Позивач звернувся до Відповідача з вимогою щодо повернення в семиденний строк передплачених коштів за Договором в розмірі 188 184 грн 48 коп. (лист від 26.02.2019 № 31/11.2-470).

Оскільки дані листи були отримані відповідачем та залишені без відповіді та задоволення, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів за теплову енергію у розмірі 188 184 грн 48 грн.

Спірні правовідносини, що виникла між сторонами, регулюються нормами Цивільного та Господарського кодексів України, а також умовами Договору №340833-11/05-1596 від 01.05.2005 року.

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і статтями 173-175 Господарського кодексу України.

Статтею 714 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Відповідно до ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Акт звіряння взаєморозрахунків за теплову енергію від 31.05.2018 підтверджує наявність заборгованості суб`єкта господарювання, її розмір та визнання боржником такої заборгованості.

У відповідності до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємства та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг, оскільки не є первинним бухгалтерським документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.03.2019. у справі №910/1389/18.

Оскільки акт звіряння розрахунків за теплову енергію підписаний та скріплений печатками сторін, вказане свідчить про визнання відповідачем суми переплати в розмірі 188 184,48 грн.

Частиною ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі па підставах, встановлених договором або законом.

Згідно до ст.202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільною кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Відповідач був обізнаний з рішеннями Київської міської ради про строк дії Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 до 26.04.2018, її припинення з 27.04.2018, наявності права користування іншим майном комунальної власності територіальної громади міста Києва, що відповідно до Угоди перебуває у володінні та користуванні АТ «К.Енерго», до 30 квітня 2018 року включно та неможливість виконання своїх обов`язків перед позивачем з цього строку, а тому, діючи добросовісно, повинен був повідомити позивача про неможливість виконання свого зобов`язання за договором та повернути зайво отримані від позивача кошти в сумі 188 184,48 гривень.

Вказане свідчить про винну неможливість виконання відповідачем свого зобов`язання за укладеним договором, що має наслідком трансформацію зобов`язання відповідача за вказаним договором, а саме припинення зобов`язання з поставки теплової енергії та виникнення зобов`язання з повернення виконаного позивачем зобов`язанням зі сплати коштів в сумі 188 184,48 грн.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За приписами частини 1 статті 670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу. покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Оскільки з 30.04.2018. АТ «К.Енерго» позбавлено права на провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам і у останнього відсутня можливість в подальшому надавати зазначені послуги, то фактично, починаючи з 01.05.2018 теплова енергія позивачу відповідачем не поставлялась.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 3 ст.1212 Цивільного кодексу України визначено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння: повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування їй коди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" були сплачені кошти в сумі 188 184,48 грн. на підставі договору, однак зобов`язання за цим договором припинилось у зв`язку з неможливістю виконання зобов`язань відповідачем щодо надання послуг з постачання теплової енергії.

Відтак, з огляду на припинення зобов`язань за таким договором, правова підстава набуття відповідачем коштів від позивача відпала, а отже майно (грошові кошти) - є таким, що збережене відповідачем без достатньої правової підстави.

За відсутності спеціальних норм, які регулюють порядок повернення грошових коштів за договором про надання послуг, правова підстава набуття яких відпала, позивач вправі вимагати повернення йому безпідставно збережених відповідачем грошових коштів за ст.1212 Цивільного кодексу України, зокрема, у заявленій ним сумі 188 184,48 грн.

Судом встановлено, що претензія позивача з вимогою повернення коштів за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №340833-11/05-1596 від 01.06.2005 в сумі 188 184,48 гривень була залишені без задоволення.

Доказів повернення відповідачем вказаних грошових коштів позивачу суду не надано.

У відзиві на позов від 09.01.2020 відповідач пояснив, що за даними бухгалтерського обліку Акціонерного товариства «К.ЕНЕРГО» підтверджується /заборгованість перед Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №340833-11/05-1596 від 01.06.2005 в сумі 188 184,48 грн., тому позовна вимога Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" в частині стягнення з відповідача коштів у розмірі 188 184,48 грн. підлягає задоволенню.

Крім того, Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача три проценти річних за період з 01.05.2018 по 29.11.2019 в сумі 17 892,77 грн. та інфляційні втрати в сумі 8940, 05 грн. за період з червня 2018 року по жовтень 2019 року.

Виходячи з вимог частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтер/есу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В силу приписів статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтю 625 Цивільного кодексу України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Отже, положення розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України).

Таким чином, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18.

Оскільки Позивач звернувся до Відповідача з вимогою № 31/11,02-470 від 26.02.2019 повернення в семиденний термін передплачених коштів за вищезазначеним договором, то обґрунтованим є період нарахування з 06.03.2019 по 17.11.2019, а не з 01.05.2018, як вважає позивач.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 18.11.2019 у справі № 905/1965/19 відкрито провадження у справі про банкрутство Акціонерного товариства "К.Енерго"; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до п. 3 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Враховуючи вищезазначене суд вважає, що кінцевою датою нарахування 3% річних є 17.11.2019.

Зробивши розрахунок 3% річних за період з 06.03.2019 по 17.11.2019, господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 3975,07 грн.

Також позивачем нараховані інфляційні втрати за період з червня 2018 року по жовтень 2019 року в сумі 17982, 77 грн.

За приписами ч.2 п.3.1 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Перевіривши розрахунок позовних вимог в частині нарахування інфляційних втрат в межах періоду, визначеного позивачем, суд дійшов висновку, що розрахунок здійснений позивачем з арифметичними помилками, також, позивачем помилково визначено початкову дату прострочення.

Зробивши розрахунок інфляційних втрат за період з квітня 2019 по жовтень 2019 року господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 3196,25 грн.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилається позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.1 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

При цьому, згідно ст.1 Закону України "Про судовий збір", судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Частиною 1 ст.4 Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2019рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2019р. встановлений на рівні 1921,00грн.

Частиною 2 ст.4 зазначеного Закону визначений розмір ставок судового збору, що справляється за подання позовних заяв до господарського суду, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З позовних заяв немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, у розумінні ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір при поданні позовної заяви майнового характеру - стягнення суми у загальному розмірі 215107,55 грн. становив 3226,61 грн.

Як встановлено судом, позивачем до позовної заяви додано платіжне доручення №8396 від 04.12.2019 про сплату судового збору в сумі 2326,61грн.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Проте, відповідного клопотання під час розгляду справи позивачем суду не заявлено.

При цьому, позивач не позбавлений права звернутися з таким клопотанням після винесення рішення по справі.

Керуючись ст.ст.12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 129, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Акціонерного товариства "К.Енерго" про стягнення заборгованості у розмірі 215 107 грн 55 коп - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "К.Енерго" (85612, Донецька область, Мар`їнський район, м.Курахове, вул.Енергетиків, буд.34, ) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м.Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1, ) надмірно сплачених коштів у розмірі 188 184, 48 грн, 3% річних у розмірі 3975,07 грн, інфляційні втрати - 3196, 25 грн та судовий збір у розмірі 2930,33 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті, його вступну та резолютивну частини проголошено у судовому засіданні 05 березня 2020 року.

Повний текст рішення складено та підписано 12.03.2020 року.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ у встановленому порядку.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Е.В. Зекунов