ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2020 р. Справа № 910/10395/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Пашкіної С.А.

секретар Ковальчук Р.Ю.

за участю

представників: позивача - Буркацький В.Л.

відповідача - Галя Є.С., Луцишин Ю.М.

третьої особи - Нестеренко О.А.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль"

на рішення Господарського суду м. Києва від 21.11.2019 р. (повне рішення складено 02.12.2019 р.)

у справі № 910/10395/19 (суддя - Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль"

до Підприємства "Ера"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства "Київфундаментбуд"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Будстиль" звернулося з позовом до Підприємства "Ера" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що Підприємство "Ера" при укладенні спірного договору навмисно ввело в оману Товариство з обмеженою відповідальністю "Будстиль", приховавши істотні обставини щодо небажання в подальшому укласти належний договір відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-1500605-2 від 05.06.2015 р. з позивачем.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.08.2019 р. було залучено до участі у справі Приватне акціонерне товариство "Київфундаментбуд" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.11.2019 р. у справі № 910/10395/19 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будстиль" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що укладаючи оспорюваний договір, відповідач, ввівши позивача в оману, безоплатно отримав право вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-1500605-2 від 05.06.2015 р., що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним в порядку ст. 230 ЦК України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" у справі № 910/10395/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 р. було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" та призначено справу № 910/10395/19 до розгляду на 18.02.2020 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

14.07.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будстиль" (далі - первісний кредитор) та Підприємством "Ера", заснованим на власності Житомирської обласної ради Українського фонду "Реабілітація інвалідів" (далі - новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № 1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05 червня 2015 року (далі - основний договір), укладеним між первісним кредитором та Приватним акціонерним товариством "Київфундаментбуд" (далі - боржник) на суму 20000000 (двадцять мільйонів) гривень 00 копійок без ПДВ. За договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05 червня 2015 року боржник не здійснив розрахунок (оплату) перед первісним кредитором у розмірі 20000000 (двадцять мільйонів) гривень 00 копійок без ПДВ за придбання наступних цінних паперів: акції прості іменні, емітент - Публічне акціонерне товариство "Сіам-Капітал", код ЄДРПОУ емітента 35723951, UA, 800000 штук, номінальною вартістю 1 грн, загальною номінальною вартістю 800000,00 грн, договірною вартістю одного папера - 25,00 грн. Загальна договірна вартість придбаних боржником цінних паперів за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150605-2 від 05 червня 2015 року становить 20000000,00 грн (двадцять мільйонів гривень 00 копійок) без ПДВ.

Згідно з п. 1.2 договору за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором, зокрема вимагати сплати грошових коштів у розмірі 20000000,00 грн (двадцять мільйонів гривень 00 копійок) без ПДВ.

Як передбачено п. п. 2.1, 2.2 договору, первісний кредитор повинен передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором, в термін до 3-х календарних днів з моменту підписання даного договору. Первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за цим договором протягом п`ятнадцяти календарних днів з моменту підписання даного договору, шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення боржнику копії цього договору або вручення особисто під розписку представнику боржника.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за цим договором (п. 4.1 договору).

Позивач вказує, що Підприємство "Ера" при укладенні оспорюваного договору навмисно ввело в оману Товариство з обмеженою відповідальністю "Будстиль", приховавши істотні обставини щодо небажання після звернення до суду з позовною заявою про стягнення боргу з Приватного акціонерного товариство "Київфундаментбуд" за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-1500605-2 від 05.06.2015 р. та після звернення до суду із заявою про порушення справи про банкрутство, у подальшому укласти належний договір відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-1500605-2 від 05.06.2015 р. з позивачем та, як наслідок, отримало безоплатно від Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" право вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015 р., укладеним між позивачем та третьою особою.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як передбачено ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Так, позивач посилається на те, що станом на момент укладення оспорюваного договору відповідач ввів позивача в оману, безоплатно отримав від останнього право вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-1500605-2 від 05.06.2015 р.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 911/485/18.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 Цивільного кодексу України.

З наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання), вчиненого під дією обману необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію, а також наявність умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 913/312/17.

Однак, позивачем не доведено, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону.

Також у матеріалах справи відсутні докази наявності умислу у відповідача ввести в оману позивача, щоб спонукати останнього до укладення вказаного договору.

Договір відступлення права вимоги може бути як оплатним (якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги), так і безоплатним (коли права по зобов`язанню переходять до нового кредитора без якогось зустрічного надання). Відтак, положення договору про безоплатне відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 р. не суперечить чинному законодавству.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 1 від 14.07.2015 р. є необґрунтованою, недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, то суд його відхиляє, оскільки правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" до Підприємства "Ера" про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про відступлення права вимоги №1 від 14.07.2015 р.

Аргументи, викладені в апеляційній скарзі, наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 21.11.2019 р. у справі № 910/10395/19 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання необхідно покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 21.11.2019 р. у справі № 910/10395/19 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Будстиль".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 03.03.2020 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

С.А. Пашкіна