ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/4236/19

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Бринцева О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5) , в особі філії "Енергозбут" АТ "Українська залізниця" (01135, м. Київ, вул. Жилянська, 97)
до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків (61024, м. Харків, вул. Пушкінська, 61)
про стягнення 9.991,44грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

21.12.2019 АТ "Українська залізниця" в особі філії "Енергозбут" АТ "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до КЕВ м. Харків, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу 8.074,86грн., суму індексу інфляції 361,72грн., суму пені 1.434,08грн., суму 3% річних 120,78грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно з Договором про постачання електричної енергії від 02.10.2006 №П/Е-062590/НЮ щодо своєчасної оплати вартості використаної електричної енергії. В якості правових підстав позову вказує на положення статей 193, 234 ГК України, статті 525, 526, 530, 610, 625, 629 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.01.2020 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі №922/4236/19. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

31.01.2020 від відповідача надійшов відзив на позову заяву (вх. №2486), в якому зазначає, що КЕВ м. Харків є неприбутковою організацією, яка утримується за рахунок коштів державного бюджету. Оскільки рахунки за використану електричну електроенергію видавалися Споживачеві Військовій частині НОМЕР_1 , відповідач не мав змогу у належні строки виконати зобов`язання щодо їх оплати.

11.02.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №3609), в якій зазначає, що відповідач був обізнаний про зміст умов спірного Договору, а тому зобов`язаний оплачувати обсяг спожитої електричної енергії, а також здійснювати інші платежі.

Згідно з частиною четвертою статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

Між Статутним територіальним галузевим об`єднанням "Південна залізниця" (в подальшому , Постачальник), Військовою частиною НОМЕР_1 (Споживач) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова (Платник) було укладено Договір про постачання електричної енергії від 02.10.2006 № П/Е-062590/НЮ (надалі Договір, т. I, а.с. 142-146), відповідно до предмету якого Постачальник постачає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю 160 кВт, а Платник оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору (Розділ 1 Договору).

Згідно з підпунктом 2.4.1. пункту 2.4. Договору Платник зобов`язується оплачувати Постачальнику вартість поставленої Споживачу електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

На підставі показів засобів обліку електричної енергії та умов додатка «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії» оформлюються такі документи: акт про використану електричну енергію, акт про прийняття-передавання товарної продукції та акт результатів замірів електричної потужності (пункт 7.5. Договору).

Відповідно до пункту 9.4. цей Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31 грудня 2006 року.

Пункту 2 Додатку № 1 «Порядок розрахунків» (т. I, а.с. 146) передбачає, що оплата електричної енергії, яка відпускається Споживачу, здійснюється платником у формі попередньої оплати, не пізніше 5-ти операційних днів до початку наступного розрахункового періоду, у розмірі вартості заявленого обсягу споживання електричної енергії на відповідний розрахунковий або плановий період. Остаточний розрахунок платника за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі виставленого постачальником рахунку відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії, визначеного за показами розрахункових засобів обліку (пункт 4 додатку №1 до договору).

Як зазначає позивач у позовній заяві, на виконання умов договору останній поставив за актом приймання - передачі товарної продукції за грудень 2018 року споживачу активну електроенергію на загальну суму 33.829,09 грн. (т. I, а.с. 119). Проте, відповідач свої обов`язки в частині вчасної оплати поставленої споживачу активної електроенергії не здійснив.

Станом на 31.12.2018 дебіторська заборгованість відповідача за фактично отриману електричну енергію складає 8.074,86грн., що підтверджується Актом звірки розрахунків №7015 (т. I, а.с. 120).

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивачем також нараховано відповідачеві індекс інфляції в розмірі 361,72грн., пеню в сумі 1.434,08грн. та 3% річних у розмірі 120,78грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 275 ГК України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до вимог статей 525, 526, 629 ЦК України та статті 193 ГК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином та в повному обсязі. Як встановлено судом, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором виконав несвоєчасно, за отриману споживачем військовою частиною НОМЕР_1 електричну енергію розрахувався з порушенням строків, визначених договором.

Всупереч вимог статті 13 та статті 74 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень) відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку доказів сплати заборгованості за електричну енергію в розмірі 8.074,86грн. не надав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до підпункту 4.2.1. пункту 4.2. Договору за внесення платежів, передбачених пунктами 2.4.1-2.4.2 цього договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, платник сплачує постачальнику пеню у розмірі 3% за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач у відповідності до вищевказаних положень Договору та статті 625 ЦК України за порушення строків виконання зобов`язання, нарахував відповідачу індекс інфляції в розмірі 361,72грн., пеню в сумі 1.434,08грн. та 3% річних у розмірі 120,78грн.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пред`явлених до стягнення заявлених пені та 3% річних, суд прийшов до висновку про те, що розрахунки відповідають вимогам чинного законодавства, а вказані суми є обґрунтованими, правомірними та правильно розрахованими.

Проте, в розрахунку інфляційних збитків (т. I, а.с. 127) позивачем помилково включено індекс інфляції за грудень 2018 року, оскільки розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Здійснивши за допомогою програми "ЛЗ Підприємство 9.5.3." перерахунок інфляційних, суд визначає, що їх арифметично вірний розмір становить 294,41грн. В іншій частині (67,31грн.) інфляційні нараховані безпідставно.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 70%.

Частиною першою статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

У частині третій статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2018 у справі №925/1471/16).

Втім, додані до відзиву копії довідки від 16.01.2019 №02-29/98 та рішення від 23.01.2017 №932 підтверджують лише повне фінансування відповідача з державного бюджету та факт присвоєння відповідачу ознаки неприбутковості.

При цьому, відповідачем не надано суду доказів, зокрема, знаходження у тяжкому фінансовому стані або виникнення інших суттєвих негативних наслідків для інтересів відповідача у зв`язку із сплатою пені в установленому Договором розмірі. У зв`язку з цим, суд не вбачає підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а відтак позов підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується частиною четвертою статті 129 ГПК України, у зв`язку з чим витрати зі сплати судового збору в розмірі 1.908,06грн. покладаються на відповідача, в іншій частині - 12,94грн. залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків (61024, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 61, ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Енергозбут" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (01135, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 97, код ЄДРПОУ ВП 40150221) суму основного боргу 8.074,86грн., суму індексу інфляції 294,41грн., суму пені 1.434,08грн., суму 3% річних 120,78грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1.908,06грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суду Харківської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено "10" березня 2020 р.

Суддя О.В. Бринцев

/справа №922/4236/19/