ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2020 р. Справа№ 910/12046/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 04.03.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.12.2019 (повний текст складено 23.12.2019)

у справі №910/12046/19 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія Обрій"

про внесення змін до договору,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" (далі - позивач, скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія Обрій" (далі - відповідач) про внесення змін до пунктів 1.9., 3.2., 3.3. Договору № 50 від 17 листопада 2016 року шляхом укладання додаткової угоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внесення змін до пунктів 1.9., 3.2., 3.3. Договору № 50 від 17.11.2016, укладеного між позивачем і відповідачем, дозволить уникнути збитків, які можуть бути завдані комунальному підприємству під час будівництва житлового будинку по вулиці Качалова, 40 у м. Києві, що є предметом Договору № 50.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 по справі № 910/12046/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. Зазначаючи при цьому, що остаточна вартість об`єкта та поділ витрачених коштів можливий лише після повної реалізації проекту, а беручи до уваги, що будівництво будинку ще не завершене, сторони пов`язані зобов`язаннями за договором.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2020 апеляційну скаргу скарги Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі №910/12046/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Яковлєва М.Л., Шаптали Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі №910/12046/19, призначено справу до розгляду на 04.03.2020.

07.02.2020 від відповідача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Зазначає при цьому, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що на момент звернення із даним позовом Договір в частині, щодо якої позивачем ставиться вимога про її зміну (абз. 3 п. 3.2 Договору), фактично виконаний відповідачем.

В судовому засіданні 04.03.2020 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 по справі № 910/12046/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні 04.03.2020 представник відповідача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 по справі № 910/12046/19 залишити без змін.

В судовому засіданні 04.03.2020 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судовою колегією, 17.11.2016 між позивачем (сторона-1) та відповідачем (сторона-2) укладено договір № 50 (далі - договір).

Предметом договору є діяльність сторін по здійсненню ними комплексу дій юридичного, організаційного, оперативно-господарського, технічного та фінансового характеру, спрямованих на реалізацію проекту відповідно до умов, передбачених договором, що має на меті спорудження та введення в експлуатацію об`єкта будівництва (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.6 договору цей договір не є договором про інвестиційну діяльність, спільну діяльність, комісії, доручення та управління майном.

Відповідно до п. 1.9 договору, орієнтовний строк прийняття Об`єкту будівництва - 1 секції в експлуатацію - було встановлено 1 квартал 2018 року, та з наступними змінами, що внесені додатковою угодою № 2 від 08.11.2018 до договору, визначено інший строк, а саме IV квартал 2018 року.

Відповідно до абз. 4 п. 2.2 договору, сторона-2 здійснює забезпечення фінансування Реалізації проекту з будівництва об`єкта в обсягах, визначених цим договором та здійснює розробку та фінансування Рекламної компанії та рекламних матеріалів.

Сторони погодили, що орієнтовна ціна Договору визначається на підставі кошторисної вартості Об`єкта будівництва відповідно до форми КБ-2в та форми КБ-3 (пункт 3.1. договору).

Згідно з п. 3.2 договору, сторона-2 забезпечує фінансування будівництва об`єкту в обсязі 99 027 280,00 грн. разом з ПДВ, ПДВ становить 16 504 546,66 грн. в строки, передбачені 1 Графіком фінансування, який є невід`ємним додатком цього договору, шляхом перерахування коштів на рахунок сторони-1. Сторони-2 здійснює фінансування лише Об`єкту будівництва за Графіком фінансування. Фінансування інших витрат, які прямо не покладені на сторону-2 даним договором здійснює сторона-1. Сторона-1 не має права вимагати додаткової сплати коштів зі сторони-2, окрім суми визначеної цим Договором, що становить 94 234 997, 69 грн. разом з ПДВ, ПДВ становить 15 705 832, 95 грн. (з врахуванням додаткової угоди №1 до Договору №50 від 17.11.2016).

Пунктом 3.3 договору встановлено, що сторона-1 зобов`язана забезпечити своєчасну та в повному обсязі решту фінансування будівництва Об`єкту відповідно до Кошторисної вартості Об`єкту відповідно до форми КБ-2B та форми КБ-3 та Актів виконаних робіт)

Відповідно до п. 4.2.3 договору, сторона-1 зобов`язана забезпечувати організацію Реалізації проекту, в частині передбаченій цим договором, та своєчасне фінансування реалізації проекту.

Відповідно до абз. 1 п. 3.2 договору (з врахуванням додаткової угоди №1 до Договору №50 від 17.11.2016), відповідач забезпечує фінансування будівництва Об`єкту в обсязі 94 234 997, 69 грн. разом з ПДВ, ПДВ становить 15 705 832, 95 грн.

Пунктами 5.1. та 5.2. договору передбачено, що сторона-1 та сторона-2 в результаті Реалізації проекту отримує частину майнових прав та частину Об`єкту згідно з Протоколом розподілу площ в Об`єкті, який є невід`ємною частиною договору та у якому визначається перелік Житлових приміщень, нежитлових приміщень, які отримує сторона-1 та сторона-2.

Позивач зазначає, що станом на дату підготовки позовної заяви виконуються будівельно-монтажні роботи та у зв`язку із цим підприємством не визначено собівартість будівництва житлового будинку по вул. Качалова, 40 у м. Києві (І черга).

При цьому, позивач вважає, що передача частини об`єкта за договором нижче собівартості від його створення ставить під загрозу можливість введення об`єкта будівництва в експлуатацію у погоджені строки та спричиняє непомірні збитки комунальному підприємству, які підлягають компенсації.

З метою досудового врегулювання спору в частині спільного фінансування сторонами договору будівництва об`єкта, позивач звертався з листами до відповідача з пропозиціями пошуку шляхів вирішення ситуації (листи від 24.05.2018 № 056/24-1226, від 11.06.2018 № 056/24-1474, від 17.07.2018 № 056/24-1761, від 16.08.2018 № 256/24-2078, від 28.08.2018 № 056/24-2133, від 27.11.2018 № 056/24-2897).

У відповідь на звернення комунального підприємства відповідач посилається на виконання ним своїх зобов`язань за договором в повному обсязі.

Зокрема, листом від 12.08.2019 056/24-1821 КП "Спецжитлофонд" пропонувало погодити викладення пункту 3.3. договору в новій редакції наступного змісту:

" 3.3. Сторони зобов`язуються забезпечити своєчасне та в повному обсязі фінансування будівництва Об`єкту відповідно до Кошторисної вартості Об`єкту відповідно до форми КБ-2B та форми КБ-3 та Актів виконаних робіт"

Проте, листом від 22.08.2019 №1011 ТОВ "ІБК Обрій" відмовились від узгодження вказаного пункту.

При цьому, на переконання позивача, умовами договору передбачено, що остаточна ціна договору буде визначена на підставі Проектної документації (яка включає кошторисні показники) та підписаних із генеральною підрядною організацією актів виконаних будівельних робіт (КБ2в) та довідки про вартість виконаних робіт та витрати (КБ-3) після виконання всього комплексу будівельних робіт.

З огляду на викладене, позивач стверджує, що внесення змін до пунктів 1.9., 3.2., 3.3. договору № 50 від 17.11.2016, укладеного між позивачем і відповідачем, дозволить уникнути збитків, які можуть бути завдані комунальному підприємству під час будівництва житлового будинку по вулиці Качалова, 40 у м. Києві, що є предметом Договору № 50.

Викладене стало підставою для звернення до суду з даним позовом про визнання додаткової угоди укладеною, відповідно до якої:

- пункт 1.9. договору викладено у редакції: "1.9. Орієнтовний строк прийняття Об`єкта будівництва - I черги в експлуатацію - IV квартал 2019 року. Перегляд строків введення в експлуатацію здійснюються за обов`язковою участю Сторін договору.".;

- абзац 3 пункту 3.2. договору викладено в редакції: "Сторона-2 здійснює фінансування лише Об`єкту будівництва за Графіком фінансування. Фінансування інших витрат, які прямо не покладені на Сторону-2 даним договором здійснює Сторона-1. (Окрім суми визначеної цим Договором, що становить 94 234 997,69 грн. (дев`яносто чотири мільйони двісті тридцять чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто сім гривень 69 копійок) разом з ПДВ, ПДВ становить 15 705 832,95 грн. (п`ятнадцять мільйонів сімсот п`ять тисяч вісімсот тридцять дві гривні 95 копійок), Сторона-1 має право вимагати від Сторони-2 збільшення ціни цього Договору у разі збільшення собівартості будівництва об`єкта, що підтверджується висновком відповідної експертної організації). У разі збільшення собівартості будівництва Об`єкта, що підтверджується висновком відповідної експертної організації та/або експерта, Сторони зобов`язуються внести зміни до Договору, Плану фінансування будівництва - Додаток № 1 до Договору та Протоколу розподілу площ в Об`єкті - Додаток № 2 до Договору":

- пункт 3.3. договору викладено у редакції: "3.3. Сторони зобов`язуються забезпечити своєчасне та в повному обсязі фінансування будівництва Об`єкту відповідно до Кошторисної вартості Об`єкту відповідно до форми КБ-2В та форми КБ-3 та Актів виконаних робіт.".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надав жодних доказів істотності зміни обставин в їх сукупності та не обґрунтував належними засобами доказування неможливість виконання зобов`язання щодо фінансування об`єкту будівництва в своїй частині та у строки визначені умовами договору, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами укладено договір про спільну діяльність.

Відповідно до норм ст.ст.1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач прийняв та повністю виконав взяті на себе за договором зобов`язання.

Дана обставина підтверджується платіжними документами про перерахування визначених договором коштів на рахунки позивача та Актом звірки взаєморозрахунків станом за період 01.01.2017 - 03.07.2019, що складений та підписаний уповноваженими представниками сторін.

Твердження скаржника, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що зобов`язання за договором для сторони-2 вже припинилось, судова колегія відхиляє через необґрунтованість та безпідставність, з огляду на те, що на момент звернення з даним позовом договір саме в частині, щодо якої позивачем ставиться вимога про внесення змін, фактично виконаний відповідачем, що підтверджується вищевикладеним.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що обов`язки сторони-2 за Договором, а саме: сприяти забезпеченню будівельно-монтажних робіт на об`єкті; забезпечення та прийняття, спільно зі стороною-1, Об`єкта в експлуатацію та одержання документа про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і виплат; оформлення права власності на частину Об`єкта, яка належить стороні-2, на які скаржник посилається в своїй апеляційній скарзі, на переконання судової колегії, не стосуються предмету доказування при вирішення позовних вимог щодо внесення змін до пунктів 1.9., 3.2., 3.3. Договору № 50 від 17.11.2016 шляхом укладання додаткової угоди.

При цьому, позивач за змістом позову, визнає ту обставину, що на нього відповідно до абз. 3 п. 3.2 та п. 3.3. договору, покладено обов`язок фінансування інших витрат, які прямо не покладені на відповідача та не передбачені договором.

Проте, позовні вимоги позивача спрямовані на покладення вказаного обов`язку на відповідача, що суперечить природі досягнутих сторонами домовленостей та правовідносин, що склалися.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що підписання сторонами договору свідчить про погодження всіх його істотних умов.

Відповідно до ч. 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, а тому, укладаючи спірний договір з встановленням відповідних строків та обсягів фінансування, Позивач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання та необхідні обсяги фінансування, а відповідно об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний строк та у визначених обсягах.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладаючи договір, яким визначено усі істотні умови, зокрема умови й обсяги фінансування та строки, позивач мав оцінити неможливість вчасного виконання договору, ризики та негативні наслідки для себе та контрагентів по договору.

З огляду на викладене, доводи скаржника про необхідність покладення на відповідача додаткових обов`язків, які за умовами договору несе сам скаржник, шляхом внесення змін в договір через можливе настання невигідних наслідків для скаржника є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ч. 1 статті 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки.

Отже, у разі якщо договір не припинив дію у встановленому законодавством порядку та зобов`язання прийняті сторонами не виконані, виконання зобов`язань має здійснюватись з дотриманням законодавства.

Тобто, внесення змін до погодженого сторонами порядку та строків виконання зобов`язання може мати місце виключно за умови, що таке зобов`язання не припинилось.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За приписами ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином,

Як встановлено судовою колегією вище, на момент виникнення спірних правовідносин відповідачем було виконано свій обов`язок зі сплати коштів для фінансування об`єкта будівництва в повному обсязі, що самим скаржником не заперечується.

Отже, судова колегія дійшла висновку, що зобов`язання відповідача в цій частині є припиненим внаслідок його виконання.

Припинення зобов`язання має остаточний характер, чинне цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов`язання.

За загальними нормами цивільного законодавства зміна договору допускається тільки за існуючим правовідношенням.

Фактично позовні вимоги у даному спорі зводяться до того, що позивач просить внести зміни, щодо виконання зобов`язання, яке є виконаним (припиненим), а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки є неможливим внесення змін до зобов`язання, яке припинилось.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України також передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 652 цього Кодексу унормовано, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, аз підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що укладаючи договір сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, під час виконання договору можуть виявлятись обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися.

Інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про Зміну чи розірвання договору.

Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Позивач, підписуючи Договір та Додаткові угоди до нього, усвідомлював його умови та взяті на себе зобов`язання ним.

Тобто, позивач, підписавши спірний договір, погодив всі його істотні умови, без винятків та застережень.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

В той же час, позивачем не надано належних і допустимих доказів, на підтвердження наявності одночасно чотирьох умов, визначених в частині 2 статті 652 Цивільного кодексу України, відповідно до яких укладений між сторонами договір може бути змінений за рішенням суду.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла до переконання, що позивач не надав жодних доказів істотності зміни обставин в їх сукупності та не обґрунтував належними засобами доказування неможливість виконання зобов`язання щодо фінансування об`єкту будівництва в своїй частині та у строки визначені умовами договору, з огляду на, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до переконання, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі №910/12046/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі №910/12046/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі №910/12046/19 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/12046/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст складено 10.03.2020.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала