ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2020 р. Справа№ 911/2895/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ЕСКО»

на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.11.2019

у справі №911/2895/19 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ЕСКО»

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Маядо»;

2.Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіль Інтернешнл»

про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним договору іпотеки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ЕСКО» (далі - ТОВ «ВКФ «ЕСКО», позивач, заявник) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маядо» (далі - ТОВ «Маядо», відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіль Інтернешнл» (далі - ТОВ «Профіль Інтернешнл», відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.10.2017, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна земельної ділянки від 18.10.2017, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності, визнання недійсним договору іпотеки від 13.11.2017.

Одночасно з пред'явленням позову до суду ТОВ «ВКФ «ЕСКО» звернулось із заявою про забезпечення позову б/н від 19.11.2019 (вх. №279/19 від 19.11.2019), в якій просило:

- накласти арешт на нерухоме майно, а саме, будівлю, виробнича база по виготовленню вікон, загальна площа 2830,7 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 7, яка розташована за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, с. Чорногородка, вул. Ірпінська, буд.1 та земельну ділянку площею 6,00 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, с/рада Чорногородська, кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0013, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 27, цільове призначення - землі промисловості;

- заборонити ТОВ «Профіль Інтернешнл», ТОВ «Маядо» та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо розпорядження, в тому числі, але не виключно, відчуження, передачу в іпотеку, заставу, лізинг, оренду, тощо, а також, вчиняти будь-які інші дії щодо нерухомого майна, яке розташовано за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, с. Чорногородка, вул. Ірпінська, буд. 1 та земельної ділянки площею 6,00 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, с/рада Чорногородська, кадастровий номер земельної ділянки - :04:001:0013;

- заборонити суб'єктам державної реєстрації прав, а саме: Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб'єктам та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів тощо щодо нерухомого майна: будівлі, виробничої бази по виготовленню вікон, загальна площа 2830,7 кв.м, та земельної ділянки площею 6,00 га, яка розташована за адресою Київська обл., Макарівський р-н, с/рада Чорногородська, кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0013.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.11.2019 відмовлено ТОВ «ВКФ «ЕСКО» у задоволенні заяви (вх. №279/19 від 19.11.2019) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, заборони ТОВ «Маядо», ТОВ «Профіль Інтернешнл» та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо розпорядження, в тому числі, але не виключно, відчуження, передачу в іпотеку, лізинг, оренду, тощо, а також вчиняти будь-які інші дії щодо нерухомого майна, заборони суб'єктам державної реєстрації, нотаріусам, акредитованим суб'єктам державної реєстрації, державним реєстраторам прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив з того, що посилання заявника на можливе утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду безумовно та переконливо не свідчить про наявність достатньо обґрунтованого припущення стосовно можливості невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі невжиття такого заходу забезпечення позову; оцінка дій відповідачів, на незаконності яких наголошує позивач, стосовно нерухомого майна, яке є предметом даної заяви, судом буде надана за результатом розгляду справи по суті, на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів; заявник не повідомляє жодних обставин стосовно вчинення певних дій з об`єктами нерухомого майна станом на момент пред`явлення позову до суду, тобто суду не доведено, що описані позивачем події свідчать про можливість утруднення виконання судового рішення на даний час; посилання заявника на те, що основне зобов'язання, яке забезпечено договором іпотеки від 13.11.2017, є простроченим та не виконано відповідачем-2 у встановлений строк, та те, що відповідач-2 ухиляється від виконання своїх зобов`язань за договором фінансової допомоги є лише припущеннями позивача, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження вказаних обставин; позивачем до заяви не додано договору іпотеки від 13.11.2017, на який він посилається як на підставу для задоволення вимог за заявою про забезпечення позову; станом на день постановлення даної ухвали у суду відсутні докази, які б підтвердили чи спростували доводи заявника; з огляду на необхідність розглянути заяву про забезпечення позову не пізніше двох днів з дня її надходження, суд позбавлений можливості в повній мірі дослідити подану заяву та встановити необхідність вжиття заходів забезпечення.

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, ТОВ «ВКФ «ЕСКО» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким його заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм процесуального права, невідповідністю викладених в оскаржуваній ухвалі висновків обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд неправильно застосував приписи ст. 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), не врахувавши, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, а тому в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; в порушення ч. 4 ст. 236 ГПК України, судом не застосовано висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду у складі суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18; оскільки в матеріалах справи містяться Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.11.2019, які підтверджують прострочення та невиконання відповідачем-2 основного зобов'язання, яке забезпечено договором іпотеки від 13.11.2017, безпідставними є висновки суду про те, що позивачем наведені лише припущення та не надано доказів щодо ухилення відповідача-2 від виконання своїх зобов'язань за договором фінансової допомоги.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2019 апеляційну скаргу ТОВ «ВКФ «ЕСКО» на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.11.2019 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Станіка С.Р., суддів: Тищенко О.В., Шаптали Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №911/2895/19 за апеляційною скаргою ТОВ «ВКФ «ЕСКО» на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.11.2019, розгляд справи призначено на 24.12.2019.

ТОВ «Маядо» та ТОВ «Профіль Інтернешнл» скористалися правом, наданим статтею 263 ГПК України, надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач-1 та відповідач-2 вказували на те, що доводи позивача ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені обставинами справи; позивачем не надано достатніх доказів, які свідчили б про необхідність забезпечення позову та підтверджували бажання відповідача-2 відчужити будівлі виробничої бази та відповідної земельної ділянки; ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано жодних доказів на підтвердження доводів апелянта про прострочення та невиконання відповідачем-2 основного зобов'язання, забезпеченого договором іпотеки від 13.11.2017; позивачем не наведено обґрунтування порушення його прав та інтересів, які він намагається захистити ініційованим судовим процесом; дії позивача щодо відчуження предмету іпотеки є незаконними та протиправними.

24.12.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про відвід головуючого судді Станіка С.Р. від розгляду справи №911/2895/19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2019 у складі колегії суддів: головуючого судді - Станіка С.Р., суддів: Тищенко О.В, Шаптала Є.Ю. визнано заяву ТОВ «ВКФ «ЕСКО» про відвід судді Станіка С.Р. у справі №911/2895/19 необґрунтованою, матеріали справи №911/2895/19 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 ГПК України для вирішення заяви про відвід; зупинено апеляційне провадження у справі №911/2895/19 до вирішення питання про відвід судді Станіка С.Р.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.12.2019 заяву скаржника про відвід судді Станіка С.Р. передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Полякова Б.М., суддів Копитової О.С., Грека Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.01.2020 у задоволенні заяви ТОВ «ВКФ «ЕСКО» про відвід головуючого судді Станіка С.Р. від розгляду справи №911/2895/19 відмовлено, матеріали справи вирішено повернути колегії суддів у складі: головуючого судді Станіка С.Р., суддів Тищенко О.В., Шаптали Є.Ю.

09.01.2020 справу повернуто після розгляду заяви про відвід судді Станіка C.Р.

На підставі службової записки секретаря судової палати та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/5/20 від 10.01.2020 у зв'язку з перебуванням головуючого судді Станіка С.Р. з 09.01.2020 до 24.01.2020 у відпустці (Наказ №5-в від 03.01.2020), призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/2895/19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 заяву про самовідвід суддів Яковлєва М.Л. та Куксова В.В. від розгляду справи №911/2895/19 за апеляційною скаргою ТОВ «ВКФ «ЕСКО» на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.11.2019 задоволено, матеріали справи №911/2895/19 передано на автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Згідно з Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2020 апеляційну скаргу ТОВ «ВКФ «ЕСКО» на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.11.2019 у справі №911/2895/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Чорногуза М.Г., Агрикової О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 апеляційну скаргу ТОВ «ВКФ «ЕСКО» на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.11.2019 у справі №911/2895/19 прийнято до провадження вищевказаним складом суду та призначено до розгляду на 19.02.2020.

Судове засідання 19.02.2020 не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці з 19.02.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 розгляд апеляційної скарги ТОВ «ВКФ «ЕСКО» на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.11.2019 у справі №911/2895/19 призначено на 04.03.2020.

У судове засідання позивач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення вищевказаної ухвали на адресу, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач як особа, що звернулася до суду з апеляційною скаргою та була обізнана про здійснення апеляційного провадження у справі, у розумні інтервали часу мав вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження.

Частиною 2 ст. 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що позивач не повідомив суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції, з огляду на встановлені статтею 273 ГПК України строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представники відповідачів-1, 2 вимоги апеляційної скарги не визнали, доводи, на яких вона ґрунтується вважають безпідставними та необґрунтованими, просили суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні скарги, а ухвалу суду залишити без змін.

04.03.2020 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про відмову у забезпеченні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників відповідачів, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, позовні вимоги у даній справі обґрунтовані укладенням відповідачами оспорюваних договорів з недотриманням в момент їх укладення вимог ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України та порушенням імперативних приписів ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та п. 2.7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, що позбавило позивача, який мав зареєстроване право власності на предмет іпотеки, можливості скористатись переважним правом на його купівлю, а також укладенням таких правочинів без дотримання порядку визначення ціни продажу нерухомого майна, встановленого ч.ч. 6, 8 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та п. 2.3 вказаного Порядку.

В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову позивач зазначив, що з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №187569815, №187569150 від 05.11.2019 йому стало відомо, що між ТОВ «Маядо» та ТОВ «Профіль Інтернешнл» укладено договір іпотеки від 13.11.2017, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Інною Леонтіївною та зареєстрований в реєстрі за №962. При цьому, позивач зазначив, що він не є стороною договору іпотеки від 13.11.2017, а тому не має можливості надати його примірник.

З довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачем встановлено, що строком виконання основного зобов'язання, забезпеченого згідно договору іпотеки від 13.11.2017, є 12.01.2015, розмір основного зобов'язання становить 2 000 000,00 грн, правочин в якому встановлено основне зобов'язання - Договір фінансової допомоги від 12.01.2015. Також з довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачем встановлено, що строком виконання основного зобов'язання, яке забезпечує Договір іпотеки від 13.11.2017, є 31.12.2017, розмір основного зобов'язання - 2000000,00 грн, правочин в якому встановлено основне зобов'язання - Договір фінансової допомоги від 12.01.2015.

Таким чином, на думку позивача, основне зобов'язання, яке забезпечено договором іпотеки від 13.11.2017, є простроченим та не виконаним відповідачем-2 - ТОВ «Профіль Інтернешнл» у встановлений строк, що у відповідності до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» надає відповідачеві-1 - ТОВ «Маядо» право звернути стягнення на нерухоме майно: будівлю, виробничу базу та земельну ділянку на підставі Договору іпотеки від 13.11.2017 в будь-який час.

Вказані обставини, на переконання позивача, призведуть до неефективності поданого позову, оскільки відповідач-1 має можливість відчужити нерухоме майно в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», або набути його у власність в порядку, встановленому ст. 37 вказаного Закону, а відповідач-2 з письмового погодження відповідача-1 - відчужити таке майно будь-якій третій особі.

За доводами заявника, невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення принципу справедливості та неможливості захисту порушених прав позивача, в межах даного позову. Відтак, з метою уникнення можливого подальшого відчуження відповідачем-2 нерухомого майна, яке є предметом оспорюваних правочинів у даній справі, звернення стягнення відповідачем-1 на нерухоме майно на підставі договору іпотеки від 13.11.2017 відповідно до ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», що в подальшому унеможливить виконання судового рішення та стане підставою для звернення позивача до суду з відповідними позовами про витребування майна, наявні підстави для забезпечення позову у даній справі.

За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу вказаної норми вбачається, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Однак, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тобто положення вказаної статті пов'язують вжиття заходу забезпечення з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Разом з тим, як правильно зазначає апелянт, оскільки у даній справі позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

Водночас, неврахування місцевим господарським судом вказаної правової позиції Верховного Суду та посилання в оскаржуваній ухвалі на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 21.03.2018 у справі №904/5971/17, від 07.06.2018 у справі №910/23468/17, від 04.06.2018 у справі №910/23741/17, від 04.05.2018 у справі №910/339/18, на переконання суду апеляційної інстанції, не призвело до ухвалення неправильного судового рішення, з огляду на наступне.

В силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов'язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, в силу вимог положень процесуального закону, що стосується забезпечення позову, позивач має надати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення в період пред`явлення позову до суду, зокрема, докази щодо реалізації чи підготовчі дії щодо реалізації майна тощо. Проте, у поданій заяві позивач послався лише на потенційну можливість виникнення наведених у заяві обставин.

При цьому, заявник не повідомляє жодних обставин стосовно вчинення певних дій з об`єктами нерухомого майна станом на момент пред`явлення позову до суду, а посилання заявника на те, що основне зобов'язання, яке забезпечено договором іпотеки від 13.11.2017, є простроченим та не виконано відповідачем-2 у встановлений строк, а також те, що відповідач-2 ухиляється від виконання своїх зобов`язань за договором фінансової допомоги або має намір відчужити належне йому нерухоме майно, є лише припущеннями позивача, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Наявність обтяжень, накладених на нерухоме майно відповідача-2 згідно договору іпотеки від 13.11.2017, що вбачається з наданих позивачем довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.11.2019, на переконання суду апеляційної інстанції, не може жодним чином підтверджувати викладені заявником обставини порушення відповідачем-2 зобов'язань за забезпеченим основним зобов'язанням, оскільки є лише заходом, що гарантує можливість задоволення відповідачем-1 своєї вимоги за рахунок цього майна, переважно перед іншими кредиторами у разі порушення відповідного зобов'язання.

Крім того, як правильно зауважив суд першої інстанції, оцінка дій відповідачів, на незаконності яких наголошує позивач, стосовно нерухомого майна, яке є предметом даної заяви, судом буде надана за результатом розгляду справи по суті на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів.

Враховуючи вищевикладене, на переконання колегії суддів, заявляючи про необхідність вжиття заходів до забезпечення позову, позивачем не наведено суду жодних належних підстав, які б свідчили, що невжиття обраних позивачем заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Доводи позивача про те, що оскільки він не є стороною оспорюваного правочину, в нього відсутня можливість додати до заяви договір іпотеки від 13.11.2017, на який він посилається як на підставу для задоволення вимог за заявою про забезпечення позову, правомірно відхилені місцевим господарським судом з огляду на те, що обов`язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову.

При цьому, враховуючи відсутність станом на день розгляду заяви про забезпечення позову таких документів та необхідність в силу приписів ч. 1 ст. 140 ГПК України розглянути заяву про забезпечення позову не пізніше двох днів з дня її надходження, суд першої інстанції не мав процесуальної можливості задовольнити викладене заявником у позовній заяві клопотання про витребування доказів.

Згідно з п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання.

Разом з тим, виходячи зі змісту заяви ТОВ «ВКФ «ЕСКО» про забезпечення позову, необхідність у застосуванні судом таких заходів жодним чином не обґрунтована і документально не підтверджена.

При цьому, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Так, за приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Аналогічні положення закріплені в ст. 41 Конституції України.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що заявником не було надано доказів на підтвердження того, що невжиття визначених ним заходів забезпечення позову порушить його права та в подальшому утруднить чи може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність та необґрунтованість заяви ТОВ «ВКФ «ЕСКО» про забезпечення позову та відсутність підстав для її задоволення.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010, в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзивах на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваної ухвали у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарським судом Київської області від 21.11.2019 у справі №911/2895/19 прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржувана ухвала має бути залишена без змін, а апеляційна скарга ТОВ «ВКФ «ЕСКО» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ЕСКО» на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.11.2019 у справі №911/2895/19 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 21.11.2019 у справі №911/2895/19 залишити без змін.

3. Матеріали оскарження ухвали у справі №911/2895/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 06.03.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз