ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2020 р. Справа №921/685/19

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.П. Дубник,

О.В. Зварич,

секретар судового засідання Карнидал Л.Ю.,

за участю представників сторін:

позивача- адвоката Шкварок Т.Р. (ордер на надання правової допомоги №050489 від 24.02.2020),

відповідача не з`явився (належно повідомлений),

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства Захід-Агроінвест від 16.01.2020

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.12.2019, повний текст рішення складено 26.12.2019,

у справі №921/685/19 (суддя Гирила І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Магістр-Д", м. Тернопіль

до відповідача Приватного підприємства Захід-Агроінвест, м. Львів

про стягнення 84 632,30грн заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ТОВ «Магістр-Д» звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ПП «Захід-Агроінвест» про стягнення 84 632,30грн заборгованості, з яких: 63 760,00грн боргу, 9 794,58грн пені, 10 392,888грн процентів та 684,84грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на виконання укладеного з відповідачем договору купівлі-продажу нафтопродуктів від 02.01.2019 в період з 15.01.2019 по 07.05.2019 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 3 391 790,52грн, який відповідач оплатив частково в сумі 3 328 030,52грн. За умовами п.5.2 договору оплата здійснюється з відстроченням платежу на підставі видаткової накладної протягом семи календарних днів з дати отримання товару. Борг відповідача за поставлений товар по видатковій накладній №1219 від 07.05.2019 станом на 25.10.2019 становить 63 760грн. За прострочення оплати товару на підставі п.7.3 договору позивач заявив до стягнення 9 794,58грн пені, 10 392,888грн процентів у розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення та 684,84грн інфляційних втрат.

Крім того, в позовній заяві позивач вказав, що він поніс витрати на оплату вартості послуг адвоката в сумі 2 700,00грн, пов`язані з підготовкою позову, які просив стягнути з відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що не заперечує наявність боргу перед позивачем за поставлений товар по видатковій накладній №1219 від 07.05.2019 в сумі 63 760,00 грн, заперечив проти позову в частині стягненні процентів та втрат від інфляції, а в частині стягнення пені заявив клопотання на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України про зменшення її на 90% , яке обгрунтоване тим, що позивачу не завдано жодних збитків у зв`язку із затримкою оплати товару, тимчасовими фінансовими труднощами відповідача та непереданням справ попереднім керівником новому керівнику у встановленому порядку, у зв`язку з чим відповідач просив стягнути з нього лише 979,46грн пені (а.с. 97).

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 23.12.2019 у справі № 921/685/19 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 63 760,00грн боргу, 9 766,63грн пені, 1668,92грн судового збору та 2 345,70грн витрат на правову допомогу адвоката. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд виходив з обґрунтованості позову в частині стягнення боргу за поставлений товар в сумі 63 760,00грн. Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення пені, процентів та інфляційних втрат, суд встановив, що до стягнення підлягає пеня в сумі 9 766,63грн, у стягненні 27,95грн пені суд відмовив як безпідставно нарахованої. Суд відмовив у стягненні 10 392,88грн процентів, вказавши, що визначена у п.7.3 договору відповідальність покупця у вигляді сплати процентів з розрахунку 0,1% за кожен день прострочення за своєю правовою природою підпадає під визначення пені, яка вже заявлена позивачем до стягнення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення. Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 684,84грн інфляційних втрат, суд встановив неправомірність їх нарахування, оскільки позивач не включив до розрахунку місяці, в яких мала місце дефляція,з урахуванням якої інфляція з травня по вересень2019 року становить 0,00%, відтак відмовив у стягненні інфляційних втрат.

У задоволенні клопотання відповідача про зменшення на 90% пені суд відмовив, вказавши, що станом на день розгляду справи відповідач не здійснив жодного платежу на погашення існуючого з травня 2019 року боргу, не подав доказів на підтвердження наявності поважних причин неналежного виконання зобов`язань, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені наслідкам порушення, зазначив, що штрафні санкції не є надмірно великими, відтак дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення пені.

Дослідивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу (договір про надання правової допомоги №01/19 від 02.01.2019, розрахунок вартості правничої допомоги від 25.10.2019, акт приймання-передачі наданих послуг від 25.10.2019 та платіжне доручення №2878 від 25.10.2019), суд вказав про доведеність понесення 2 700,00грн витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, на підставі п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, суд дійшов висновку про відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на правову допомогу в сумі 2 345,70грн.

Відповідач (ПП «Захід-Агроінвест») оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, посилаючись на неповне встановлення обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Скаржник вказує, що суд вправі був зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, оскільки позивачу не завдано збитків простроченням оплати поставленого товару, з урахуванням тимчасових фінансових труднощів відповідача та попередньої плідної співпраці сторін. Посилаючись на ч.1 ст. 130 ГПК України та ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», скаржник вважає, що суд першої інстанції невірно розподілив судові витрати , оскільки не вирішив питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% сплаченого судового збору у зв`язку з визнанням відповідачем позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу відповідача-без задоволення. Вказує, зокрема, що в розумінні ЦК України та ГК України пеня є засобом забезпечення виконання зобов`язання і стягується незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих неналежним виконання зобов`язань, сам розмір пені не перевищує подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, і не є значною в порівнянні із сумою заборгованості.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 12.02.2020 у справі № 921/685/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено розгляд справи в судовому засіданні 03.03.2020.

Скаржник не забезпечив явки свого представника в судове засідання, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення йому 19.02.2020 ухвали суду від 12.02.2020.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу відповідача-без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, Західний апеляційний господарський суд встановив наступне.

02.01.2019 ТОВ "Магістр-Д" (продавець) та ПП "Захід-Агроінвест" (покупець) уклали договір купівлі-продажу №42, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупця нафтопродукти (бензин, дизельне паливо, та інші нафтопродукти), мастила (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату згідно з умовами цього договору.

Продавець передає покупцю товар на підставі накладної на відпуск товару. Після підписання такої накладної представником покупця до нього переходить право власності на переданий товар (п.1.2 договору).

Згідно з п.2.2 покупець зобов`язується вчасно і в повному обсязі здійснити оплату товару продавця, а також відшкодувати транспортні видатки (витрати) пов`язані з транспортуванням товару.

Кількість товару, що постачається по договору, визначається сторонами у накладних, які є невід`ємною частиною даного договору (п. 4.1 договору).

Відповідно до п.5.1 договору загальна сума договору дорівнює сумарній вартості отриманого покупцем згідно з накладними.

За умовами пунктів 5.2, 5.3 договору покупець перераховує грошові кошти, що підлягають оплаті на розрахунковий рахунок продавця, а у випадку готівкового розрахунку - шляхом внесення готівки через касу АЗС підприємства. Сторони погодили, що оплата здійснюється на підставі видаткової накладної з відстроченням платежу протягом семи календарних днів з дати отримання товару. Датою здійснення оплати вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок або в касу продавця.

Згідно з п.7.3 договору у разі, якщо покупець прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу продавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на час прострочення, нараховану на суму простроченого платежу за кожен день такого прострочення, а також проценти, нараховані на суму простроченого платежу, з розрахунком 0,1% за кожен день такого прострочення.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2019, а в частині взаєморозрахунків - до повного їх виконання. Закінчення терміну дії договору не звільняє винну сторону від відповідальності за його невиконання (п. 10.1 договору).

На підставі договору купівлі-продажу № 42 від 02.01.2019 позивач поставив відповідачу за період з січня по травень 2019 року товар (паливо дизельне) на загальну суму 3 391 790,52 грн, що підтверджено видатковими накладними, підписаними сторонами (а.с. 68-76), а саме:

- згідно з видатковою накладною №107 від 15.01.2019 на суму 322 962,72 грн;

- згідно з видатковими накладними від 28.01.2019 №211 на суму 302 272,56 грн та № 212 на суму 221 271,12 грн;

- згідно з видатковою накладною №358 від 13.02.2019 на суму 401 962,08 грн;

- згідно з видатковими накладними від 04.03.2019 № 523 на суму 289 121,40 грн, №524 на суму 48 543,84 грн та №527 на суму 144 000 грн;

- згідно з видатковою накладною №676 від 19.03.2019 на суму 495 840 грн;

- згідно з видатковою накладною №717від 22.03.2016 на суму 144 000 грн;

- згідно з видатковими накладними від 22.04.2019 №1050 на суму 120 051,84 грн та №1051 на суму 384 601,56 грн;

- згідно з видатковою накладною №1219 від 07.05.2019 на суму 517 163,40 грн.

В період з 25.02.2019 по 15.07.2019 відповідач сплатив за поставлений товар кошти на загальну суму 3 328 030,52 грн, що підтверджено відповідними платіжним дорученнями (а.с. 50-67).

Позивач вказує, що борг відповідача станом на 25.10.2019 за поставлений товар по видатковій накладній №1219 від 07.05.2019 становить 63 760,00грн, у зв`язку з чим на підставі п.7.3 договору заявив до стягнення 9 794,58грн пені та 10 392,888грн процентів, нарахованих за період з 15.05.2019 по 25.10.2019, та 684,84грн інфляційних втрат, нарахованих за травень та вересень 2019 року (а.с. 28).

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Матеріалами справи підтверджено, що підставі договору купівлі-продажу № 42 від 02.01.2019 позивач поставив відповідачу в період з січня по травень 2019 року товар (паливо дизельне) на загальну суму 3 391 790,52 грн.

За умовами договору ( п.5.2) відповідач мав оплатити товар упродовж 7-ми календарних днів з дати отримання товару.

Відповідач оплатив товар частково в сумі 3 328 030,52 грн. Його заборгованість за поставлений товар по видатковій накладній №1219 від 07.05.2019 становить 63 760,00грн, що не заперечується відповідачем.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки( ч.1 ст.611 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання( ч.3 ст. 549 ЦК України).

За приписами ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі пункту 7.3 договору позивач заявив до стягнення 9 794,58грн пені, 10 392,88грн процентів, нарахованих за період з 15.05.2019 по 24.10.2019, та 684,84грн інфляційних втрат.

Суд відмовив в позові в частині стягнення 27,95грн пені, 10 392,88грн процентів та 684,84грн інфляційних втрат, і в цій частині рішення сторонами не оскаржене.

Суд стягнув 63 760,00грн основного боргу, 9 766,63грн пені, 1668,92грн судового збору та 2 345,70грн витрат на правову допомогу адвоката.

Відповідач не погодився з рішенням суду в частині відмови у задоволенні його заяви про зменшення на 90% пені.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч.1 ст. 233 ГК України якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Верховний Суд у постанові від 24.02.2020 у справі № 903/427/19 вказав, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступень виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Вирішення питання зменшення належних до сплати штрафних санкцій перебуває в межах дискреційних повноважень господарських судів, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність, у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладалась у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №904/4685/18, від 31.10.2019 у справі №911/874/19, від 07.11.2019 у справі №920/437/19, від 07.11.2019 у справі №917/104/19, від 21.11.2019 у справі №916/553/19, від 11.02.2020 у справі №911/867/19.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення пені, оскільки відповідач не здійснив жодного платежу на погашення заборгованості, яка виникла в нього ще в травні 2019 року, не надав жодних доказів на підтвердження обставин, які об`єктивно унеможливлювали виконання ним своїх зобов`язань. Крім того, як вірно вказав суд першої інстанції, належні до сплати штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з основною сумою боргу.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що суд першої інстанції невірно розподілив судові витрати та не вирішив питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% сплаченого судового збору у зв`язку з визнанням відповідачем позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

Ухвалою від 04.11.2019 суд першої інстанції відкрив провадження у даній справі, вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та призначив розгляд справи по суті в судовому засіданні 27.11.2019.

За приписами ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Розгляд справи по суті було розпочато судом з відкриттям першого судового засідання 27.11.2019, в якому були присутні представники двох сторін, в той час як відзив на позов , в якому відповідач визнав основний борг в сумі 63 760,00грн, відповідач подав суду лише 10.12.2019, тобто з пропуском визначено ч. 1 ст. 130 ГПК України строку для вирішення судом питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову.

Крім того, у прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову повністю, що дає підстави для висновку, що відповідач не погоджується з рішенням суду і в частині стягнення основного боргу в сумі 63 760,00грн, хоча у відзиві він не заперечував суми основного боргу,що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення про часткове задоволення позову з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст.277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги. Таких підстав апеляційним судом також не встановлено.

Отже, рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, на підставі ст.129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.12.2019 у справі № 921/685/19 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення апеляційним судом покладається на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у строки та в порядку, визначені ст. 288-291 ГПК України.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 06.03.2020.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.П. Дубник

Суддя О.В. Зварич