ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.03.2020 Справа № 905/217/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І., при секретарі судового засідання Турко А.В., розглянувши матеріали справи

позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар», с.Подвірки, Харківська область

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська», м.Добропілля, м.Білозерське, Донецька область

про стягнення заборгованості за договором поставки №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 у розмірі 55329,00грн, пені у сумі 2469,42грн, 3% річних в сумі 282,95грн, інфляційних втрат у сумі 18,95грн, всього 58100,32грн

Представники учасників справи:

від позивача: представник не з`явився

від відповідача: представник не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар», с.Подвірки, Харківська область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська», м. Добропілля, м. Білозерське, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором поставки №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 у розмірі 55329,00грн, пені у сумі 2469,42грн, 3% річних в сумі 282,95грн, інфляційних втрат у сумі 18,95грн, всього 58100,32грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором поставки №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з повною сплатою заборгованості за договором поставки №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019. Крім того, просить зменшити розмір штрафних санкцій.

Приймаючи позовну заяву до розгляду та відкриваючи провадження у справі, суд, виходячи з вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про розгляд даної справи як малозначної в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Висновок щодо визначення даної справи як малозначної зроблений судом з огляду на приписи п.1 ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, для цілей цього Кодексу визначені як малозначні.

Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 03.02.2020; судове засідання призначене на 20.02.2020 з подальшим оголошенням перерви до 05.03.2020.

У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином; 27.02.2020 через канцелярію суду надав підтвердження сплату відповідачем суми основної заборгованості, просив розглянути справу без участі представника позивача.

Відповідач у судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Виходячи з того, що під час розгляду справи судом було створено необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про розгляд справи по суті в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

20.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар» (постачальник) та Товариством з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» (покупець) був укладений договір №7907-ШБЗ-УМТС-Т, відповідно до п.1.1 якого в порядку та на умовах, передбачених договором, постачальник зобов`язався поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення, в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях, які є невід`ємними частинами договору.

Покупець зобов`язався прийняти та оплатити продукцію, яка поставляється в його власність відповідно до умов договору (п.1.2 договору).

Відповідно до п.4.1 договору поставка продукції здійснюється партіями в асортиментів, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, узгоджені сторонами в специфікаціях до договору.

Загальна сума договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є невід`ємною частиною договору (п.5.1 договору). Ціна на продукцію яка поставляється постачальником встановлюється сторонами у відповідних специфікаціях до договору (п.5.2 договору).

Згідно з п.5.4 договору розрахунки за продукцію яка поставляється постачальником за договором здійснюється покупцем шляхом безготівковогоперерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 (п`яти) робочих днів з 90 (дев`яностого) календарного дня з дати поставки відповідної продукції на основі отриманого покупцем рахунку та при умові надання постачальником належним чином оформленої податковою накладною, а також документів, передбачених розділом 4 договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

У випадку несвоєчасної оплати продукції покупець за письмовою вимогою постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки оплати від вартості своєчасно не оплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості своєчасно не оплаченої продукції (п.6.8 договору).

Договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженим представниками сторін. Сторони дійшли до угоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов`язань, строк дії договору встановлюється до 31.12.2019 включно (п.8.1 договору).

В межах договору №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 між сторонами було підписано специфікацію від 13.06.2019, якою погоджено поставку продукції мило туалетне банне 200Г П/ЭТ.УП у кількості 7100шт, мило банне 100Г П/ЕТ УП у кількості 525шт, вартість за специфікацією складає 46107,50грн, сума ПДВ 20% - 9221,50грн, всього 55329,00грн.

Відповідно до п.5 специфікації від 13.06.2019 розрахунки за продукцію, яка поставляється по специфікації, здійснюються в порядку та строки, передбачені договором.

У виконання умов договору №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 та специфікації від 13.06.2019 позивач поставив відповідачу продукцію за видатковими накладними №7895 від 19.07.2019 на суму 18950,40грн з ПДВ та №9038 від 14.08.2019 на суму 36378,60грн з ПДВ, всього на загальну суму 55329,00грн. Продукція прийнята відповідачем без зауважень та заперечень стосовно кількості та якості, що підтверджується підписами представників відповідача на видаткових накладних №7895 від 19.07.2019 та №9038 від 14.08.2019. Так, продукція отримана представником відповідача зав. складом Агаповою А.В. на підставі нарядів на отримання товарно-матеріальних цінностей №548 від 15.07.2019 та №656 від 14.08.2019.

Враховуючи приписи ст.ст. 76, 77, 91 Господарського процесуального кодексу України, вказані видаткові накладні приймаються судом як такі, що підтверджують належне виконання позивачем умов договору №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 та специфікації від 13.06.2019 в частині поставки продукції та прийняття її відповідачем.

У зв`язку із порушенням відповідачем строку оплати за поставлену продукцію, встановленого п.5.4 договору, позивач звернувся до відповідача з вимогою №29/11-03 від 29.11.2019 про сплату заборгованості за поставлену продукцію протягом 10 календарних днів з моменту отримання вимоги. Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді.

Порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за поставлену продукцію у встановлений договором строк стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором поставки №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 у розмірі 55329,00грн, пені у сумі 2469,42грн, 3% річних в сумі 282,95грн, інфляційних втрат у сумі 18,95грн.

Розглядаючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 ст.11 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Судом встановлено, що договір №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 за своєю правовою природою є договором поставки, отже, правовідносини сторін підпадають під регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічні положення містяться в ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України, відповідно до якої за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договорів поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом, позивач виконав господарські зобов`язання за договором №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 з поставки продукції.

Між тим обставини справи свідчать, що відповідач не здійснив повного та своєчасного розрахунку за поставлену позивачем продукцію за видатковими накладними №7895 від 19.07.2019 та №9038 від 14.08.2019 у визначений п.5.4 договору строк протягом 5 (п`яти) робочих днів з 90 (дев`яностого) календарного дня з дати поставки відповідної продукції, тобто, за видатковою накладною №7895 від 19.07.2019 до 24.10.2019 включно та за видатковою накладною №9038 від 14.08.2019 до 19.11.2019 включно.

Разом з тим як вбачається з матеріалів справи 30.01.2020 та 12.02.2020 відповідачем було сплачено заявлену до стягнення заборгованість у розмірі 55329,00грн, що підтверджується платіжними дорученнями №1021688 від 30.01.2020 на суму 18950,40грн та №1036224 від 12.02.2020 на суму 36378,60грн. Вказані обставини також підтверджуються позивачем.

На підставі викладеного, враховуючи, що заборгованість за договором №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 у сумі 55329,00грн була сплачена відповідачем 30.01.2020 та 12.02.2020, тобто після звернення позивача з позовом до суду, що відбулось 28.01.2020, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення заборгованості у розмірі 55329,00грн на підставі п.2 ч. 1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Водночас, суд зауважує, що несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставлених ресурсів є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України.

З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати поставленої продукції у строк, встановлений договором поставки №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 947,50грн за період з 23.10.2019 по 10.01.2020 та у сумі 1521,92грн за період з 19.11.2019 по 10.01.2020, всього у сумі 2469,42грн, нарахованої на підставі п.6.8 договору поставки №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019, суд зазначає таке.

Нарахування заявленої до стягнення в межах даного позову пені зумовлено порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати поставленої продукції за договором.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

За приписами ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст. 217, ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Заявлену до стягнення пеню позивачем нараховано на підставі п.6.8 договору поставки №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019, за умовами якого У випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець за письмовою вимогою постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки оплати від вартості своєчасно не оплаченої продукції, однак не більше 5% від вартості своєчасно не оплаченої продукції.

Відповідно до ст.ст.1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як встановлено судом, відповідач прийняв на себе зобов`язання прийняти та своєчасно здійснити оплату переданої продукції у строк встановлений п.5.4 договору - протягом 5 (п`яти) робочих днів з 90 (дев`яностого) календарного дня з дати поставки відповідної продукції, тобто, останніми днями здійснення оплати за поставлену продукцію за видатковою накладною №7895 від 19.07.2019 є 24.10.2019 та за видатковою накладною №9038 від 14.08.2019 є 19.11.2019, у зв`язку з чим за вимогами ст.253 Цивільного кодексу України першими днями порушення строків оплати, з яких можливо нарахування штрафних санкцій, є 25.10.2019 та 20.11.2019 відповідно.

Судом встановлено, що розрахунок пені за період з 23.10.2019 по 10.01.2020 здійснено виходячи з розміру встановлено п.6.8 договору, не більше 5% від вартості своєчасно не оплаченої продукції, а за період з 19.11.2019 по 10.01.2020, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ.

Разом з цим, за результатом проведеної судом перевірки, судом встановлено, що здійснений позивачем розрахунок пені є неправильним з огляду на те, що позивач невірно визначив початкові дати періоду нарахування пені.

Перевіривши розрахунок пені нарахованої за прострочення зобов`язання з оплати за поставлену продукцію за видатковою накладною №7895 від 19.07.2019, судом встановлено, що розмір пені становить 947,50грн, виходячи з розміру не більше 5% від суми заборгованості 18950,00грн.

Здійснивши власний розрахунок пені за належний період прострочення, а саме: з 20.11.2019 по 10.01.2020, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, на суму заборгованості 36378,60грн, суд встановив, що належним розміром пені за вказаний період є 1491,02грн.

Отже, заявлені позовні вимоги про стягнення пені у сумі 2469,42грн, підлягають частковому задоволенню у розмірі 2438,52рн, з яких 947,50грн нараховані за період з 25.10.2019 по 10.01.2020 (5% від 18950,00грн) та 1491,02грн нараховані за період з 20.11.2019 по 10.01.2020 на заборгованість у сумі 36378,60грн (виходячи з подвійної облікової ставки НБУ), решта вимог щодо стягнення пені задоволенню не підлягає з мотивів безпідставності.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд зменшити розмір штрафних санкцій. Розглядаючи вказану заяву, судом враховане таке.

Відповідно до ст.233 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст.551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Разом із тим за приписами ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте відповідачем не доведено наявності виняткових обставин, що визначені у вказаних приписах ст.233 Господарського кодексу України та ст.551 Цивільного кодексу України з наявністю яких законодавець пов`язав виникнення підстав для зменшення розміру штрафних санкцій судом, а тому у задоволенні клопотання відповідача про зменшення суми пені судом відмовлено.

Розглядаючи позов в частині стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат у сумі 18,95грн за заявлений позивачем період та 3% річних у сумі 282,95грн, з яких 124,56грн за період прострочення з 23.10.2019 по 10.01.2020 та 158,39грн з 19.11.2019 по 10.01.2020, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку 3% річних, судом встановлено його невідповідність фактичним обставинам справи в частині невірного визначення початкових дат періодів нарахування 3% річних.

Здійснивши перерахунок 3% річних за періоди з 25.10.2019 по 10.01.2020 та з 20.11.2019 по 10.01.2020, суд встановив, що належним розміром 3% річних за вказані періоди є 276,85грн, з яких 121,45грн нараховані за прострочення оплати за поставлену продукцію за видатковою накладною №7895 від 19.07.2019 за період з 25.10.2019 по 10.01.2020 на заборгованість 18950,00грн; 158,39грн нараховані за прострочення оплати за поставлену продукцію за видатковою накладною №9038 від 14.08.2019 за період з 20.11.2019 по 10.01.2020 на заборгованість 36378,60грн.

Отже, заявлені позовні вимоги про стягнення 3% річних у сумі 282,95грн підлягають задоволенню частково у розмірі 276,85грн; решта вимог щодо стягнення 3% річних задоволенню не підлягає.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань за періоди з 23.10.2019 по 10.01.2020 та з 19.11.2019 по 10.01.2020, судом встановлено, що розрахунок позивача методологічно є неправильним, оскільки позивачем враховані індекси інфляції за неповні місяці існування боргу.

Суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 у справі №910/24266/16, вимога сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Індекс інфляції є показником, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Водночас, суд наголошує на врахуванні індексів виключно за цілі місяці існування прострочення певної суми, оскільки зі змісту п.6 Методики, затвердженої Наказом Державного комітету статистики №265 від 27.07.2007 випливає, що мінімальний період застосування індексу є саме повний місяць, за який він розрахований, оскільки відсутні будь-які підстави стверджувати про знецінення коштів на відповідній коефіцієнт індексу за частину такого місяця. Означений висновок узгоджується із правовою позицією з цього приводу, сформульованою Верховним Судом у постанові №910/9938/17 від 10.10.2018.

Здійснивши розрахунок інфляційних втрат за цілі місяці існування заборгованості, суд встановив, що інфляційні втрати, нараховані за періоди грудень 2019 на заборгованість 18950,00грн та листопад-грудень 2019 на заборгованість 36378,60грн становлять від`ємні значення: -18,99грн та -72,76грн відповідно. Таким чином, позов в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 18,95грн є таким, що задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд роз`яснює позивачу його право на підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» звернутись до суду з клопотанням про повернення з бюджету сплаченого судового збору у сумі 2001,74грн (виходячи з розміру позовних вимог в частині закриття провадження у справі).

Решта сплаченого позивачем судового збору у сумі 100,26грн, виходячи з суми розглянутих по суті позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 2469,42грн, 3% річних в сумі 282,95грн та інфляційних втрат у сумі 18,95грн, з огляду на часткове задоволення позову за приписами п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 86, 129, 210, п.2 ч. 1 ст.231, ст.ст. 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар», с. Подвірки, Харківська область, до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська», м. Добропілля, м. Білозерське, Донецька область, в частині стягнення заборгованості за договором поставки №7907-ШБЗ-УМТС-Т від 20.03.2019 у сумі 55329,00грн закрити.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар», с.Подвірки, Харківська область, до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська», м. Добропілля, м. Білозерське, Донецька область, в частині стягнення пені у сумі 2469,42грн, 3% річних в сумі 282,95грн, інфляційних втрат у сумі 18,95грн, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» (85013, Донецька область, м. Добропілля, м. Білозерське, вул. Строїтельна, б.17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар» (62371, Харківська область, Дергачівський район, с. Подвірки, вул. Сумський Шлях, б.53, ) пеню у сумі 2438,52грн, 3% річних в сумі 276,85грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 98,24грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 05.03.2020 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 06.03.2020.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова