ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2020 р. Справа№ 911/2269/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Гузир І.А.,

представників сторін:

позивача: Штіфонов П.С.,

відповідача Дубей В.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу

Приватного підприємства "Білявинці"

на рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2019 (повний текст складено 09.12.2019)

у справі № 911/2269/19 (суддя - Лилак Т.Д.)

за позовом Приватного підприємства "Білявинці"

до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт",

про стягнення 872.135,29 грн,

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство "Білявинці" (позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "УКРСПИРТ" (відповідач) про стягнення 872.135,29 грн, з яких: 558.012,84 грн пені, 43.911,45 грн 3% річних та 270.211,00 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.11.2019 у справі № 911/2269/19 позов задоволено частково: стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "УКРСПИРТ" на користь Приватного підприємства "Білявинці" 43.911,45 грн 3% річних та 658,45 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач звернувся з вимогою про стягнення 558.012,84 грн пені з пропуском строку позовної давності. Оскільки відповідач просив суд застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення пені, місцевий суд відмовив в задоволенні позову в цій частині з наведеної підстави.

Місцевий суд також зазначив, що позивач здійснив нарахування інфляційних втрат на суми заборгованостей, які існували менше місяця, а тому вимога про стягнення інфляційних втрат визнана місцевим судом необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Оскільки відповідач своєчасно не вносив оплату за отриманий товар, остаточно погасивши борг лише 19.06.2018, місцевий суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 43.911,45 грн.

Не погоджуючись частково з прийнятим судовим рішенням, Приватне підприємство "Білявинці" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 270.211,00 грн інфляційних втрат та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги у цій частині задовольнити повністю.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2020 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Євсікова О.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною Приватного підприємства "Білявинці" на рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2019 у справі №911/2269/19, розгляд справи призначено на 12.02.2020.

У судовому засіданні 12.02.2020 оголошувалась перерва до 04.03.2020.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача, доказам, наявним у справі, конкретним обставинам справи, а здійснив загальні посилання на відсутність інфляційних втрат позивача. Скаржник вважає, що в разі незгоди з наданим до справи розрахунком суд першої інстанції мав або здійснити власний розрахунок, або вказати позивачу про необхідність надання уточнюючого розрахунку. Підстави ж для повної відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у суду першої інстанції, на думку апелянта, були відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

В судовому засіданні 04.03.2020 представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 23.10.2017 між Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (покупець) та Приватним підприємством "Білявинці" (продавець) був укладений договір поставки меляси № 47-17-75, за умовами якого продавець зобов`язується поставити і передати у власність покупця мелясу бурякову (в подальшому - товар), а покупець приймає належним чином поставлений товар та сплачує його вартість на умовах даного договору (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору назва товару, орієнтовний обсяг (кількість, вага) та ціна за одиницю товару зазначається у специфікаціях, що є додатками до договору та становлять його невід`ємну частину. Найменування, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість кожної окремої партії товару, що поставляється зазначається сторонами у видаткових накладних на відповідну партію товару.

Відповідно до п. 3.1 договору орієнтовна загальна сума договору становить 11.666.666,67 грн без ПДВ, крім того ПДВ 20%, всього 14.000.000,00 грн з ПДВ. Ціна за одиницю товару визначається сторонами у специфікації до цього договору. Остаточна загальна сума договору складається з суми вартості товару поставленого на умовах цього договору протягом строку його дії та визначається на підставі накладних підписаних уповноваженими представниками покупця.

Оплата за поставлений товар здійснюється протягом 1 (одного) банківського дня з дати фактичного отримання товару покупцем (п. 3.3 договору).

Згідно з п. 3.4 Договору оплата за товар здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця.

Відповідно до п. 5.1 договору сторони несуть відповідальність за невиконання та/або неналежне виконання умов договору передбачену чинним законодавством України та умовами договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими особами сторін і діє до 30.11.2018 включно, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п. 9.1 договору).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 14.000.000,00 грн, що підтверджується видатковими накладними та довіреностями, копії яких містяться в матеріалах справи.

Позивач вказує, що відповідач своєчасно не вносив оплату за отриманий товар, остаточно погасивши борг лише 19.06.2018.

Предметом спору у даній справі є застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення відповідного зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У зв`язку із простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути 558.012,84 грн пені за загальний період 25.10.2017 по 19.06.2018.

Відповідач просив суд застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення пені та відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Місцевий суду встановив, що поставки товару здійснювались у жовтні-грудні 2017 року окремими партіями, а отже строк виконання зобов`язань у відповідача настав з кінця жовтня по кінець грудня 2017 року за кожною видатковою накладною окремо.

Таким чином строк, протягом якого позивач міг звернутись з вимогою про стягнення пені, закінчився 30 грудня (останні поставки були здійснені 28.12.2017). Однак кредитор звернувся до суду з вимогами про стягнення пені у вересні 2019 року.

Враховуючи вищевикладене, місцевий суду дійшов висновку, що до вимоги про стягнення пені у даному випадку застосовуються наслідки спливу позовної давності, та відмовив у позові в цій частині.

Колегія суддів вважає вказаний висновок місцевого суду помилковим з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін.

Однак договір поставки меляси № 47-17-75 від 23.10.2017 не містить положень щодо нарахування та стягнення пені з покупця за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів відзначає, що місцевий суд мав відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення пені з підстав того, що її нарахування не передбачене умовами договору, а не з підстав пропуску позовної давності.

Крім того позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 270.211,00 грн та 3% річних у розмірі 43.911,45 грн за загальний період 25.10.2017 по 19.06.2018.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з місцевим судом у тому, що даний розрахунок є арифметично вірним, а вимоги позивача у відповідній частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

З приводу заявлених до стягнення інфляційних втрат колегія суддів зазначає таке.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць, щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, від 30.01.2019 у справі № 922/175/18.

Місцевим судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не були враховані наведені вимоги та здійснено нарахування інфляційних втрат на суми заборгованостей, які існували менше місяця.

Враховуючи вказане, місцевий суд дійшов помилкового висновку, що вимога про стягнення інфляційних втрат визнається є необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а тому не підлягає задоволенню.

Колегія суддів відзначає, що в разі незгоди з наданим до справи розрахунком суд першої інстанції мав здійснити власний розрахунок, а не відмовляти у позові в цій частині з підстав неправильності розрахунку.

Під час розгляду справи місцевим судом відповідач надав свій контррозрахунок інфляційних втрат (т. 1 а. с. 80-82), у якому просив зменшити суму інфляційних втрат до рівня 146.772,11 грн, чим фактично визнав правомірність їх нарахування у вказаному розмірі.

В ході апеляційного перегляду справи позивач надав додаткові письмові пояснення від 12.02.2020, в яких навів, на його думку, вірний розрахунок інфляційний втрат та визначив їх розмір у сумі 160.173,02 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів відзначає, що він здійснений з урахуванням вимог законодавства, що ставляться до розрахунку інфляційний втрат, відповідає фактичним обставинам справи та є арифметично вірним.

Відтак вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 270.211,00 грн підлягає задоволенню лише частково у розмірі 160.173,02 грн.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3%річних у розмірі 43.911,45 грн та інфляційні втрати у розмірі 160.173,02 грн.

В іншій частині позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції не надав вичерпної відповіді на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 160.173,02 грн інфляційних втрат з постановленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача вказаної суми.

Також рішення місцевого суду підлягає зміні в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені у розмірі 558.012,84 грн шляхом викладення його мотивувальної частини щодо підстав для відмови у стягненні пені в редакції цієї постанови.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених апеляційний вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Білявинці" на рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2019 у справі №911/2269/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2019 у справі №911/2269/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та в частині розподілу судових витрат скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення інфляційний втрат задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "УКРСПИРТ" (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Гагаріна, буд. 16, код 37199618) на користь Приватного підприємства "Білявинці" (47722, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, с. Великі Гаї, вул. Студинського, буд 7, код 30811807) 160.173 (сто шістдесят тисяч сто сімдесят три) грн 02 коп інфляційних втрат та 3.061 (три тисячі шістдесят одну) грн 20 коп судових витрат.

Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області.

3. Рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2019 у справі №911/2269/19 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені у розмірі 558.012,84 грн змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо підстав для відмови у стягненні пені в редакції цієї постанови.

4. В решті рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2019 у справі №911/2269/19 залишити без змін.

5. Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "УКРСПИРТ" (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Гагаріна, буд. 16, код 37199618) на користь Приватного підприємства "Білявинці" (47722, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, с. Великі Гаї, вул. Студинського, буд 7, код 30811807) 3.604 (три тисячі шістсот чотири) грн 08 коп судових витрат за розгляд справи апеляційним судом.

6. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №911/2269/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 06.03.2020.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова