номер провадження справи 26/52/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2020 Справа № 908/1390/19

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС", (69059, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 8, офіс 3) в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Агафонова Олега Юрійовича, ідент. номер НОМЕР_1 (АДРЕСА_6)

довідповідача-1 ОСОБА_1 , ідент.номер НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 )

довідповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ", (01030, м. Київ, вул. Пирогова, 2/37)

про визнання правочинів недійсними

в межах справи № 908/1390/19

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС", (69059, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 8, офіс 3)

Представники сторін:

Від позивача - Морозова Г.Є.

Від відповідачів - 1 - Реутов О.Є.

2 - Чорний І.В.

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ", про визнання правочинів недійсними, для розгляду в межах справи № 908/1390/19 про банкрутство позивача.

Ухвалою суду від 27.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду в межах справи № 908/1390/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС". Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 17.12.2019 о 10 год 30 хв.

Ухвалою суду від 17.12.2019 підготовче засідання відкладено на 16.01.2020 об 11-00.

Ухвалою від 16.01.2020 підготовче засідання відкладено на 23.01.2020 о 12-00.

23.01.2020р. перед початком судового засідання, до суду надійшла заява від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" про відвід головуючого судді Юлдашева О.О. від розгляду позовного провадження № 908/1390/19.

Ухвалою суду від 23.01.2020. провадження у справі №908/1390/19 в частині розгляду позовної заяви зупинено до вирішення питання про відвід, заявлений представником позивача.

Ухвалою від 29.01.2020 поновлено провадження у справі №908/1390/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ", про визнання правочинів недійсними в межах справи № 908/1390/19 про банкрутство позивача. Призначено підготовче засідання на 06.02.2020 об 11-15.

Ухвалою від 06.02.2020 закрито підготовче провадження з розгляду позовної заяви та призначено до розгляду по суті на 25.02.2020 об 11-00.

Після цього, до суду надійшли наступні документи:

- 18.02.2020 та 21.02.2020 від відповідача-1 письмові пояснення стосовно роз`яснення банківської виписки;

- 20.02.2020 від арбітражного керуючого-ліквідатора Агафонова О.Ю. клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи;

- 24.02.2020 від відповідача-1 заперечення на клопотання боржника про приєднання доказів до матеріалів справи.

Вказані документи не приймаються судом до уваги, оскільки подані після закриття підготовчого провадження.

У судовому засіданні 25.02.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінивши надані докази, наведені обґрунтування сторін, проаналізувавши діюче законодавство, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню часткове з огляду на наступне.

За приписами ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо визнання Інвестиційного договору недійсним.

16.12.2008 між ОСОБА_1 (Інвестор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАПОЛІС ДКС» (Замовник) укладено Інвестиційний договір № 16-12-08 від 16.12.2008 (далі - Інвестиційний договір).

Відповідно до п. 1.1 вказаного Договору, його предметом є інвестування Інвестором коштів в будівництво нежитлових приміщень (загальною площею: 2510 кв.м.), а саме:

- нежитлових приміщень на першому поверсі, що складаються із шести окремих приміщень загальною площею: 103,6 кв.м. (креслення яких, із нумерацією: 1-Б, 2-Б, 3-Б, 4-Б, 5-Б, 6-Б, наведено у Додатку № 1 до цього Договору),

- нежитлових приміщень на третьому поверсі, що складаються із двадцяти дев`яти окремих приміщень, враховуючи три групи сходових клітин з першого по третій поверхи, загальною площею: 1954,4 кв.м.(креслення яких наведено у Додатку №2 до цього Договору),

- двоповерхових нежитлових приміщень на двадцять п`ятому і двадцять шостому поверхах, що складається із дев`яти окремих приміщень загальною площею: 452 кв.м. (креслення яких наведено у Додатку № 3 - частина І та Додатку № 3 - частина II до цього Договору),

в будинку, що будується за адресою: АДРЕСА_7 (далі - «Об`єкт інвестування») та забезпечення Замовником зведення Об`єкту інвестування і оформлення Інвестором Об`єкту інвестування у власність (а.с. 57, т.1).

За умовами Інвестиційного договору, Інвестор ( ОСОБА_1 ) зобов`язувався здійснити інвестування у зведення Об`єкту інвестування в загальному розмірі 3430000,00 грн., в тому числі ПДВ: 571666,67 грн.,в строк до 01.02.2009 (включно) (а.с. 57, т.1).

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1 від 16.01.2009 до Інвестиційного договору, сторони домовилися внести зміни до п. 2.2.1 Договору, згідно з якими інвестор зобов`язаний здійснити інвестування у зведення Об`єкту інвестування в розмірі 3430000,00 грн., в тому числі ПДВ: 571666,67 грн., в строк до 01.11.2010 (а.с. 64, т.1).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15.01.2013 затверджено мирову угоду у цивільній справі № 2602/8542/2012 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «МЕГАПОЛІС ДКС» про зобов`язання виконати зобов`язання за Інвестиційним договором щодо передачі у власність нерухомого майна (а.с. 27, т.2). Згідно з умовами вказаної мирової угоди, ТОВ «МЕГАПОЛІС ДКС» зобов`язалося передати ОСОБА_1 у власність нежитлові приміщення загальною площею 2510 кв.м., тобто приміщення, які були Об`єктом інвестування за Інвестиційним договором, та документи, необхідні ОСОБА_1 для оформлення і реєстрації права власності на ці приміщення.

Рішенням від 18.03.2013 у справі № 753/2377/13 Дарницький районний суд міста Києва позов ОСОБА_1 задовольнив та визнав за ним право власності на вказане нерухоме майно (а.с. 66, т.1).

Як зазначає Позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив, Інвестиційний договір є недійсним, оскільки ОСОБА_1 не сплачував та не мав наміру сплачувати грошові кошти за Інвестиційним договором.

У свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідачі в обґрунтування дійсності Інвестиційного договору посилаються на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18.03.2013 у справі № 753/2377/13, яким, на їх думку, встановлено преюдиційні факти, зокрема щодо повного виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за Інвестиційним договором, що підтверджується актом звірки розрахунків.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції, що діє з 15.12.2017, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

В розумінні зазначених норм ГПК України, тотожність суб`єктного складу у спорі полягає в участі особи в процесі в якості його учасника (позивача, відповідача або третьої особи).

Судом встановлено, що жодний з арбітражних керуючих (ліквідаторів) ТОВ «МЕГАПОЛІС ДКС», який представляв чи представляє інтереси Товариства у справі, що розглядається, не брав участі у справі № 753/2377/13.

При вирішення питання про застосування ч. 4 ст. 75 ГПК України до спірних правовідносин також слід враховувати особливий статус ліквідатора (арбітражного керуючого).

Зокрема, відповідно до ст. 1 Кодексу з процедур банкрутства, ліквідатор - арбітражний керуючий, призначений господарським судом для здійснення ліквідаційної процедури.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Кодексу з процедур банкрутства, у постанові про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури господарський суд призначає ліквідатора банкрута з урахуванням вимог, установлених цим Кодексом, з числа арбітражних керуючих, внесених до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України.

Частиною 2 ст. 59 Кодексу з процедур банкрутства встановлено, що протягом 15 днів з дня призначення ліквідатора відповідні посадові особи банкрута зобов`язані передати бухгалтерську та іншу документацію, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору.

Отже, ліквідатор набуває повноважень представляти інтереси боржника та здійснювати дії від його імені виключно після його призначення господарським судом.

Як встановлено судом, ліквідатор ТОВ «МЕГАПОЛІС» Бандура І.В. призначений ліквідатором Товариства ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24.09.2019, лише після чого зміг ознайомитися з матеріалами справи № 753/2377/13 у Дарницькому районному суді міста Києва, дізнався про існування Інвестиційного договору та подав позов до суду про визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.01.2020 Бандуру І.В. відсторонено від виконання ним повноважень ліквідатора, а новим ліквідатором ТОВ «МЕГАПОЛІС ДКС» призначено Агафонова Олега Юрійовича, після чого в нього виникли повноваження у справі про банкрутство.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що арбітражні керуючі (ліквідатори) Товариства наділені правом спростовувати обставини, які були предметом розгляду у справі № 753/2377/13.

Крім того, аналіз змісту рішення Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/2377/13 дає підстави для висновку про те, що в ньому відсутні будь-які преюдиційні факти, які б мали значення для розгляду даної справи, оскільки питання, пов`язані з недійсністю Інвестиційного договору чи його фактичним виконанням сторонами не ставилися і судом не досліджувалися. Суд лише надав оцінку такому доказу, як акт звірки розрахунків. Однак оцінка доказу не є преюдиційним фактом.

З огляду на положення ч. 7 ст. 75 ГПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу положень ч. 2 ст. 86 ГПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведені положення, суд, надаючи оцінку обставинам та матеріалам справи, що розглядається, з приводу дійсності чи недійсності Інвестиційного договору, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У свою чергу, частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Частиною 1 ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як слідує з правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду по справі № 910/4088/17 від 27.02.2018, основними ознаками фіктивного правочину є: 1) введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; 2) свідомий намір невиконання зобов`язань договору; 3) приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Таким чином, Верховний Суд визначив три самостійних одна від одної обставини за наявності яких договір є фіктивним, а саме: введення в оману, свідомий намір не виконати зобов`язання та приховування справжніх намірів.

Як свідчать матеріали справи, що розглядається, зокрема фінансова документація Товариства (виписки з банківських рахунків Товариства, оборотно-сальдові відомості по відповідним рахункам бухгалтерського обліку), ОСОБА_1 не сплачував грошові кошти на користь Товариства за Інвестиційним договором ні повністю, ані частково.

Доказів внесення Інвестором оплати за Інвестиційним договором ні сам ОСОБА_1 , ні його представник чи інший Відповідач до суду не надали та не заявили клопотання про витребування цих доказів.

З рішення Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/2377/13 вбачається, що єдиним доказом, який ОСОБА_1 надав до суду на підтвердження здійснення повної оплати за Інвестиційним договором, був акт звірки розрахунків.

Водночас суд погоджується з доводами Позивача про те, що акт звірки взаємних розрахунків не є зведеним бухгалтерським регістром та первинним бухгалтерським документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність зобов`язань сторін, є первинні бухгалтерські документи. Тому акт звірки взаємних розрахунків може вважатися належним доказом лише у разі підтвердження відтворених у ньому операцій первинними бухгалтерськими документами та зведеними бухгалтерськими регістрами. Зазначена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Наведене свідчить, що ОСОБА_1 не виконав та не мав наміру виконувати свої грошові зобов`язання за Інвестиційним договором. У свою чергу, матеріалами справи підтверджується, що Товариство не вчинило жодних дій щодо витребування в Інвестора коштів за Об`єкт інвестування, не повідомило Дарницький районний суд міста Києва про відсутність оплати ОСОБА_1 коштів за Інвестиційним договором, підписало мирову угоду, якою прийняло на себе обов`язки передати майно без зустрічного обов`язку ОСОБА_1 сплатити обумовлені договором кошти за це майно.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Наведене свідчить про умисел обох сторін правочину у приховуванні справжніх намірів за правочином, тобто правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, що суперечить ст.ст. 203 і 215 ЦК України та є підставою для визнання його недійсним.

Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин.

У відзиві на позовну заяву Відповідачі просять застосувати до вимог Позивача позовну давність.

З приводу застосування позовної давності до спірних правовідносин суд зазначає таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, відмовити у позові через сплив позовної давності можливо виключно за настання наступних умов:

1) У спірних правовідносинах сплила позовна давність.

2) Стороною у спорі заявлено про застосування позовної давності до винесення рішення.

3) Відсутні поважні причини пропущення позовної давності.

Аналізуючи зазначені умови, суд дійшов до таких висновків.

1) Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 346 ЦК України містить перелік підстав припинення права власності, зокрема: відчуження власником свого майна; відмова власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; припинення юридичної особи чи смерті власника.

При цьому, відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, внаслідок недійсного правочину не може відбутися припинення права власності особи.

Тому зайняття нерухомого майна з порушенням права власності особи, зокрема з урахуванням вимог ст.ст. 203, 215-216, 234 ЦК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності особи.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути нерухоме майно суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідного нерухомого майна. Власник нерухомого майна може вимагати усунення порушення його права власності на це майно, зокрема, оспорюючи відповідні договори або інші правочини та вимагаючи повернути таке майно.

Згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони»), неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосування норм права суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц.

Отже, у спірних правовідносинах позовна давність не сплила, оскільки право володіння Позивачем внаслідок укладення недійсного правочину не було втрачено, по своїй суті позов є негаторним та може бути заявлений протягом усього часу триваючого правопорушення.

2) Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Стороною у спірних правовідносинах, які мали право заявити про застосування позовної давності, є ОСОБА_1 та ТОВ «СІТІ ЛПГ». Саме ці особи мали право заявити про застосування позовної давності до спірних вимог.

Натомість матеріали справи не містять заяв цих осіб про застосування позовної давності.

Про необхідність застосувати позовну давність зазначив у відзиві на позов адвокат Чорний І.В. (в інтересах ТОВ «СІТІ ЛПГ») та адвокат Холод І.П. (представник ОСОБА_1).

Однак додані до матеріалів справи докази повноважень Чорного І.В. та Холод І.П. свідчать про те, що вони не уповноважені робити від імені довірителів такі заяви. Такий висновок слідує з наступного.

Відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 923/565/18, позовна давність, за визначенням ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у ч. 1 ст. 1 ЦК України, та у господарських відносинах(п. 28.1 вказаної постанови Верховного Суду). Позовна давність не є інститутом процесуального права (п. 28.3.1 постанови).

В постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 Верховний Суд зробив висновок про те, що для цілей застосування ч.ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» не тотожне за змістом поняттю «сторона у процесі».

Таким чином, для того, щоб представник міг заявити про застосування позовної давності (інституту цивільного права, а не цивільного процесу), особа (сторона спірних правовідносин) мала передати такі повноваження представнику.

В матеріалах справи містяться Договір про надання правової допомоги № 115 від 25.11.2019, укладений між Адвокатським Об`єднанням «ЕМ ДЖИ ГРУП» та ОСОБА_1 , а також Договір № 119 від 09.12.2019, укладений між Адвокатським Об`єднанням «ЕМ ДЖИ ГРУП» та ТОВ «СІТІ ЛПГ», які ідентичні за змістом. Ці договори визначають обсяг повноважень адвокатів, як представників відповідачів у справі, що розглядається.

Відповідно до п. 2.1 зазначених договорів, Об`єднання за завданням (дорученням) Клієнта у межах погодженого Сторонами обсягу правової допомоги здійснює … представництво інтересів та захист прав Клієнтів в … господарському судочинстві з усіма передбаченими законодавством правами сторони будь-якого судочинства та будь-якого провадження…

Згідно із п. 3.2.1 цих договорів, Об`єднання (її уповноважені працівники) мають право представляти інтереси Клієнта в судах з усіма правами, наданими позивачу, відповідачу...

Відповідно до ст. 61 ГПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Статтею 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

Аналіз наведених норм законодавства та змісту договорів про надання правової допомоги дозволяє зробити висновок, що адвокатам, як представникам ОСОБА_1 і ТОВ «СІТІ ЛПГ», передані процесуальні права цих осіб, які відповідні сторони мають під час здійснення судочинства. Жодні матеріальні права, в тому числі право заявляти про застосування позовної давності від імені відповідачів, адвокатам не передані.

Тому подані адвокатами Чорним І.В. та Холод І.П. заяви про застосування позовної давності не можуть у розумінні ст. 267 ЦК України вважатися заявою сторони у спорі про застосування позовної давності.

3) Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зі ст. 267 ЦК України вбачається, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом ст. 261 ЦК України, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, постановою Господарського суду Запорізької області від 24.09.2019 ТОВ «МЕГАПОЛІС ДКС» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено його ліквідатором арбітражного керуючого Бандуру І.В.

Під час здійснення повноважень ліквідатора ТОВ «МЕГАПОЛІС ДКС», арбітражний керуючий Бандура І.В. виявив оспорюваний Інвестиційний договір та майно, яке було відчужено з власності боржника на користь ОСОБА_1 .

Лише в процесі збору документів у справі, ліквідатор Бандура І.В. встановив обставини щодо укладання спірного Інвестиційного договору.

Відтак, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що саме з 24.09.2019 арбітражний керуючий Бандура І.В. мав можливість (повинен був) дізнатись про порушення прав ТОВ «МЕГАПОЛІС ДКС», виходячи з об`єктивної можливості цієї особи (арбітражного керуючого) знати про певні факти, що є поважною причиною для звернення до суду лише 22.11.2019.

Враховуючи вищенаведене та встановлені у справі обставини, суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування позовної давності.

Доводи Відповідачів, що арбітражний керуючий наділений повноваженнями подавати до господарського суду заяви про визнання недійсними правочинів банкрута виключно з підстав, передбачених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, за період, що не перевищує три роки до моменту відкриття провадження у справі про банкрутства, судом не беруться до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства, ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження:виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; формує ліквідаційну масу; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства передбачає спеціальні підстави визнання недійсними правочинів боржника, заявити які може виключно арбітражний керуючий або кредитор. В той же час, ліквідатор боржника, який здійснює повноваження керівника банкрута зобов`язаний формувати ліквідаційну масу, зокрема, вживати заходи щодо пошуку, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, та не обмежений у праві заявляти позови щодо недійсності правочинів боржника, обґрунтовуючи їх не спеціальними, а загальними підставами недійсності правочинів.

Інше тлумачення процесуальних норм призведе до обмеження права особи на звернення до суду. Оскільки після відкриття ліквідаційної процедури повноваження діяти від імені банкрута має виключно ліквідатор, позбавлення його права звернення до суду є неправомірним.

Щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу машиномісць у підземному паркінгу.

Як встановлено судом, 06.07.2018 між ТОВ «Мегаполіс ДКС» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено:

- договір купівлі-продажу № 50, предметом якого є машиномісце у підземному паркінгу, загальною площею 24,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Приходько Л.М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00;

- договір купівлі-продажу № 51, предметом якого є машиномісце у підземному паркінгу, загальною площею 24,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Приходько Л.М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00;

- договір купівлі-продажу № 52, предметом якого є машиномісце у підземному паркінгу, загальною площею 84,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Приходько Л.М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00;

- договір купівлі-продажу № 53, предметом якого є машиномісце у підземному паркінгу, загальною площею 20,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Приходько Л.М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

За умовами вищевказаних договорів, продавець передає у власність, а покупець приймає у власність майно та сплачує за нього встановлену в договорі грошову суму.

Згідно із п. 3 зазначених договорів, сторони домовились, що продаж нерухомого майна за договором № 50 вчиняється за ціною 99142,00 грн., за договором № 51 - 99798,00 грн., за договором № 52 - 198995,00 грн., за договором № 53 - 99753,00 грн. відповідно. Ціна нерухомого майна має бути сплачена покупцем шляхом одноразового перерахування відповідної суми на поточний рахунок продавця в строк тридцяти банківських днів після нотаріального посвідчення договору. Фактом повного розрахунку за предмет договору буде свідчити квитанція про зарахування вищезазначеної суми на рахунок продавця.

Сплата вказаних сум покупцем за договорами №№ 50, 51, 52 та 53 підтверджується банківською випискою, наданою АТ КБ «ПРИВАТБАНК», по рахунку ТОВ «Мегаполіс ДКС» № НОМЕР_3 з 06.07.2018 по 01.01.2019. Грошові суми в розмірі 99798,00 грн. та 198995,00 грн. були зараховані на рахунок Позивача (продавця) 25.07.2018, а 99142,00 грн. і 99753,00 грн. - 26.07.2018.

З приводу визнання недійсними договорів купівлі-продажу машиномісць у підземному паркінгу суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено обов`язковість виконання сторонами договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена в договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частинами 1, 2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.

На підставі ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених ч. 1 або ч. 2 цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про те, що ОСОБА_1 виконано зобов`язання щодо оплати за придбане нерухоме майно належним чином, зокрема у строк, визначений умовами договорів, і в повному обсязі. Тому посилання Позивача на відсутність оплати за спірними договорами не відповідає фактичним обставинам справи і спростовується відповідними доказами.

Таким чином, підстави для визнання спірних договорів купівлі-продажу машиномісць недійсними, визначені ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, відсутні.

Щодо наданих Позивачем звітів про визначення ринкової вартості машиномісць слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 177 ГПК України, завданнями підготовчого провадження є:

1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу;

2) з`ясування заперечень проти позовних вимог;

3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів;

4) вирішення відводів;

5) визначення порядку розгляду справи;

6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

06.02.2020 судом виконано вимоги ст.ст. 177, 182 ГПК України та закрито підготовче провадження у справі.

На підставі ч. 8 ст. 182 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Зважаючи на викладене, суд не бере до уваги докази - звіти ПП «Оскар Фонтейн» про визначення ринкової вартості машиномісць №№ 50, 51, 52, 53 у підземному паркінгу від 13.02.2020, подані Позивачем через канцелярію 17.02.2020, тобто після закриття підготовчого провадження у справі.

Доводи Позивача щодо неможливості подання доказів у передбачений законом та судом строк суд вважає не обґрунтованими.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у ст. 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати за позовом покладаються на відповідачів порівну.

Керуючись ст. ст. 7, 9 Кодексу України з процедур банкрутств, ст. ст. 46, 74, 80, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним інвестиційний договір № 16-12-08 від 16.12.2008р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС", (69059, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 8, офіс 3) та ОСОБА_1 , ідент.номер НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ).

Визнати право власності на нежитлове приміщення загальною площею 1908,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7, реєстраційний номер об`єкта нерухомості:00 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС", (69059, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 8, офіс 3).

Витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ", (01030, м. Київ, вул. Пирогова, 2/37) нежитлове приміщення загальною площею 1908,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості:00.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідент.номер НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС", (69059, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 8, офіс 3), судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ", (01030, м. Київ, вул. Пирогова, 2/37) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС", (69059, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 8, офіс 3), судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп.

Видати накази.

В іншій частині позову відмовити.

Повне судове рішення складено "02" березня 2020р.

Суддя О.О. Юлдашев

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.