СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2020 р. Справа № 922/1799/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю:

прокурора прокуратури Харківської області - Ногіної О.М.;

представника другого відповідача- Коваленко О.В., договір №1 від 09.11.2018, ордер серія АХ№1008618, посвідчення №002269 від 10.10.2018;

представника третього відповідача- Коваленко О.В., договір №51 від 04.10.2019, ордер серія АХ№1008618, посвідчення №002269 від 10.10.2018;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області (вх. №88 Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2019 у справі № 922/1799/19

за позовом Керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, м. Дергачі,

до 1.Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків,

2.ФО ОСОБА_1 . м.Васильків,

3.Фермерського господарства "Новоогульчанське", с. Огульці,

про скасування наказу, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (перший відповідач), ОСОБА_1 (другий відповідач) та Фермерського господарства "Новоогульчанське" (третій відповідач), в якому просить суд:

-визнати незаконним наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області №789-СГ від 14.04.2015 щодо надання в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, строком на 49 років, земельну ділянку площею 19,785 га з кадастровим номером №:02:000:0741 із земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля), розташовану за межами населених пунктів на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області;

-визнати недійсним договір від 30.07.2015 оренди землі площею 19,7855 га із кадастровим номером №:02:000:0741, який укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ;

-скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 03.08.2015 (номер запису про інше речове право 10704013), площею 19,7855 га із кадастровим номером №:02:000:0741, який укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ;

-зобов`язати фермерське господарство "Новоогульчанське" () та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) повернути у відання держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області () земельну ділянку державної власності, загальною площею 19,7855 га (кадастровий номер №:02:000:0741), яка розташована за межами населених пунктів на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що наказ Головного управління Держземагенства в Харківській області від 14.04.2015 №789-СГ прийнятий з порушенням вимог земельного законодавства (ст.ст. 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, ст.ст. 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство") у зв`язку з чим спірна земельна ділянка, загальною площею 19,7855 га ОСОБА_1. надана в оренду незаконно.

Під час розгляду спору по суті суд першої інстанції встановив незаконність прийняття Головним управлінням Держземагенства в Харківській області наказу від 14.04.2015 №789-СГ з огляду на недотримання вимог земельного законодавства ст.ст. 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, ст.ст. 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство") оскільки право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз, позаяк ОСОБА_1 вже надавались неодноразово земельні ділянки для ведення фермерського господарства. Ураховуючи визнання незаконним наказу Головного управління Держземагенства в Харківській області наказу від 14.04.2015 №789-СГ та похідний характер інших позовних вимог судом встановлено обґрунтованим визнання недійсним договору від 30.07.2015 оренди землі площею 19,7855 га із кадастровим номером №:02:000:0741, який укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ; та скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 03.08.2015 (номер запису про інше речове право 10704013), площею 19,7855 га із кадастровим номером №:02:000:0741, який укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ; - зобов`язання фермерського господарства "Новоогульчанське" () та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ); та повернення у відання держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області () земельної ділянки державної власності, загальною площею 19,7855 га (кадастровий номер №:02:000:0741), яка розташована за межами населених пунктів на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області. В той же час місцевий господарський суд визнав обґрунтованою заяву другого відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності для звернення до суду із позовом, зокрема, із вимогою про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області № 789-СГ від 14 квітня 2015 року про надання в оренду земельної ділянки ОСОБА_1 , оскільки з моменту його прийняття органи прокуратури мали повну можливість перевірити його законність.

За таких обставин рішенням Господарського суду Харківської області від 05.12.2019 у справі № 922/1799/19 в задоволенні позову було відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтуванні апеляційної скарги заступник прокурора Харківської області наголошує на помилковості позиції суду першої інстанції щодо можливості самостійної перевірки органами прокуратури наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області № 789-СГ від 14 квітня 2015 року після його прийняття, оскільки такі повноваження встановлювались статтею 20 Закону України "Про прокуратуру" в редакції Закону до 14.10.2014, яка на момент вчинення правочину була скасована. За твердженням апелянта, починаючи з 14.10.2014 органи прокуратури позбавлені можливості проводити відповідні перевірки, за результатами яких прокурор міг би встановити наявність чи відсутність порушень законодавства. У зв`язку з чим апелянт наголошує, що про вказані порушення органам прокуратури стало відомо лише 01.06.2017 після отримання від ГУ Держгеокадастру у Харківській області копій документів щодо передачі у користування ОСОБА_1 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, площею 901,6398 га на території Валківського та Краснокутського районів. Одночасно апелянт вважає неправильним висновок суду першої інстанції про те, що перебіг строку позовної давності розпочався з моменту обізнаності держави в особі Головного управління Держземагенства про прийняття спірного наказу, оскільки ГУ Держгеокадастру у Харківській області не виступає позивачем в даній справі та в силу наявних в його діях порушень вимог законодавства є відповідачем у справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2020, з врахуванням ухвали про виправлення описки від 22.01.2020, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Харківської області на рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2019 у справі № 922/1799/19; учасникам справи встановлено строк - не пізніше п`яти днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу, які повинні відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, а також докази надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів апелянтові; призначено справу до розгляду на 17.02.2020 о 09:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 132.

31.01.2020 від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№942), в якому другий відповідач просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги заступника прокурора Харківської області, а рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2019 у справі № 922/1799/19 залишити без змін.

03.02.2020 від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшло клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі № 922/1799/19 (вх.№1024) та відзив (вх.№1025) в якому другий відповідач просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги заступника прокурора Харківської області, а рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2019 у справі № 922/1799/19 залишити без змін.

17.02.2020 від Дергачівської місцевої прокуратури прокуратури Харківської області надійшли додаткові письмові пояснення (вх.№1522), в яких позивач просить задовольнити апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області, скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2019 у справі № 922/1799/19, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судове засідання, яке відбулось 17.02.20202, з`явились: прокурор прокуратури Харківської області, представник другого та третього відповідача.

Розглянувши на початку судового засідання клопотання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про зупинення апеляційного провадження у справі № 922/1799/19 (вх.№1024) колегія суддів встановила таке.

Звертаючись з відповідним клопотання Головне управління Держгеокадастру у Харківській області просить зупинити апеляційне провадження у справі № 922/1799/19 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою палатою Верховного Суду справи №912/2385/18.

Доцільність відповідного зупинення обгрунтовується заявником аналогічністю спору та необхідністю формування єдиної правозастосовчої практики у питаннях щодо здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором.

Статтями 227, 228 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.

Зокрема, приписами пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України суду надано дискреційне право з власної ініціативи зупинити провадження у справі до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

За змістом названої норми, вирішення питання про зупинення провадження у справі обумовлено необхідністю досягнення правової визначеності у правозастосуванні відносно конкретної категорії справ.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку питання, які підлягають вирішенню Великою Палатою Верховного Суду в рамках справи №912/2385/18 стосуються зокрема обґрунтованості підстав звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі органу виконавчої влади. У справі №922/1799/19 прокурор виступає в якості позивача та самостійно звертається за захистом інтересів держави.

Тобто, перегляд справи №912/2385/18 Великою Палатою Верховного Суду щодо обґрунтованості підстав звернення прокурора до суду в інтересах держави не вплине на розгляд справи №922/1799/19, оскільки у даній справі прокурор самостійно звертається за захистом інтересів держави та виступає в якості позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що справи №922/3742/19 та №922/1799/19 не є подібними, а тому не вбачає підстав для зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №912/2385/18.

За таких обставин колегією суддів відмовляється в задоволенні клопотання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про зупинення апеляційне провадження у справі № 922/1799/19.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановила, що рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2019 у справі № 922/1799/19 відповідає в повній мірі нормам матеріального та процесуального права, враховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Головного управління Держземагенства (на теперішній час - Держгеокадастр) у Харківської області від 14.04.2015 №789-СГ, ОСОБА_1, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення розташованої на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області.

Пунктом 2 вищевказаного наказу Головного управління Держземагенства в Харківській області громадянину ОСОБА_1 надано в оренду для ведення фермерського господарства, строком на 49 років, земельну ділянку площею 19,7855 га з кадастровим номером №:02:000:0741 із земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля), розташовану за межами населених пунктів на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області.

На підставі наказу від 14.04.2015 №789-СГ між Головним управлінням Держгеокадастру в Харківській області та ОСОБА_1 , 30.07.2015 було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 49 років, який реєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.08.2015 за №10704013.

Згідно висновку спеціаліста ПП "Перспектива-Земля" вартість земельної ділянки з кадастровим номером № :02:000:0741, загальною площею 19,7855 га, станом на 2019 рік становить 1334855,00 грн.

В подальшому, ОСОБА_1 засноване фермерське господарство "Новоогульчанське" (код ЄДРПОУ - 40354350), яке зареєстроване як юридична особа 18.03.2016.

Як зазначає прокурор у позові, за результатами проведеного вивчення встановлено, що наказ Головного управління Держземагентства в Харківської області від 14.04.2015 №789-СГ, прийнятий з порушенням вимог земельного законодавства (статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство" в редакціях на час виникнення правовідносин), у зв`язку з чим вищевказана земельна ділянка, загальною площею 19,7855 га, надана ОСОБА_1 в оренду незаконно, оскільки громадянин право на отримання земельної ділянки державної власності може використати один раз, додатково земельні ділянки громадянин, або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Під час вивчення місцевою прокуратурою встановлено, що ОСОБА_1 є засновником ряду інших сільськогосподарських підприємств, які здійснюють свою діяльність тривалий час, а саме: ПСП "Явір" (), ПП "Колонтаївське АГРО" (), ПП "Явір АПК" (), ФГ "ВЕЕТ" (), ПСП "Оазис" (), ПП "Карат-АПК" (), ПП "Карат-Агро" (), ТОВ "Карат-Агро" (), ПСП "Світанок" (), ПП "Цукровик-Агро" (), СТОВ "Промінь" (), ТОВ "Восход-Агро" (), СВК "Колонтаївський" (), СТОВ "Качалівське" (), ПСП "Буран" (), ПП "Явірагрозапчастина" (), ТОВ Агрофірма "Союзагро" (), ПП "Явір-Хліб" (), ТОВ "Кигичівське-А-Інвест" ), СТОВ "Агрофірма "Восход" (), ТОВ "Огульчанське Плюс" (). Так, наприклад, у користуванні ФГ "ВЕЕТ" згідно з даними Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно перебуває 29 земельних ділянок, загальною площею 263,89 га.

Таким чином, до моменту відведення Головним управлінням Держзеагенства в Харківській області у користування ОСОБА_1 спірної земельної ділянки загальною площею 19,7855 га, у користуванні вказаних підприємств вже була значна кількість земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та приватної форми власності.

Крім того, як зазначає прокурор, ОСОБА_1 при зверненні з заявами про надання в оренду цих земель не підтверджено наявності в нього необхідної матеріально - технічної бази для обробітку такої площі землі (найманих працівників, сільськогосподарської техніки тощо). Так, згідно листа Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 28.02.2019 за №7.0/2638 за громадянином ОСОБА_1 сільськогосподарська техніка не обліковується.

У зв`язку з вищевикладеним, Головним управлінням Держземагентства у Харківській області, усупереч вимогам статей 122, 123, 124, 134, Земельного кодексу України, статей 1, 2, 7, 8, 14 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції, що діяла на той час), прийнято наказ від 14.04.2015 №789-СГ, яким, як вважає прокурор, незаконно передано ОСОБА_1 у користування вищевказану земельну ділянку державної власності.

Окрім скасування наказу Головного управління Держземагентства в Харківській області, прокурор просить також визнати недійсним договір оренди від 30.07.2015, укладений між Головний управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 , оскільки останній укладений на підставі та на виконання вищевказаного наказу, скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 03.08.2015 (номер запису про інше речове право 10704013), який укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 та зобов`язати фермерське господарство "Новоогульчанське" та ОСОБА_1 повернути у відання держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області земельну ділянку державної власності, загальною площею 19,7855 га (кадастровий номер №:02:000:0741), яка розташована за межами населених пунктів на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області.

Прокурор зазначає, що ОСОБА_1 від Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, фактично отримав земельні ділянки не для створення фермерського господарства, а з метою штучного збільшення земельного банку Фермерського господарства "Новоогульчанське" без проведення процедури аукціону, що і стало підставою для звернення прокурора до господарського суду Харківської області з відповідним позовом.

Також прокурор, звертаючись до господарського суду з даним позовом, надав до суду заяву про поновлення пропущеного строку на звернення до суду, в якій зазначив про поважність причини пропуску на звернення до господарського суду та просить поновити даний строк.

Досліджуючи питання наявності підстав представництва органами прокуратури інтересів держави колегія суддів враховує таке.

Згідно частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З урахуванням положень статей 4, 42, 44, 46 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, є процесуальним правом.

Відповідно до частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Згідно частини 3 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін, як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас, ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15 січня 2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської асамблеї ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

За частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, за якою прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Згідно рішення Конституційного Суду України №3-рн/99 від 08 квітня 1999 року під поняттям "орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник, у кожному конкретному випадку, самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У Рішенні "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, Європейський Суд з прав людини наголошує, що правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес". Позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний interalia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Також, Європейський Суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів, завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб, національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 07 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року).

У Рішенні Конституційного Суду України №4-р(ІІ)/2019 у справі №3-234-2018 зокрема зазначено, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, в т.ч. представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що встановлені законом, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування. Наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Таким чином, виключно на прокурора покладено функцію представництва інтересів держави як одного з дієвих механізмів захисту від порушення її інтересів.

Для представництва у суді інтересів держави, прокурор, за законом, має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й відокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що впиняються у відносинах між ними або з державою.

Процесуальні та матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбулося із порушенням установленого законом порядку.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у справі № 910/7813/18.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що даний позов подано прокурором в інтересах держави, а позовні вимоги ґрунтуються на положеннях статей 116, 123-126, 134, 137 Земельного кодексу України, статей 21, 203, 210, 215, 387, 1212, 1213 Цивільного кодексу України і статей 23, 24, 53 Закону України "Про прокуратуру" аргументовано недотриманням Головним управління Держгеокадастру у Харківській області вимог законодавства, що призвело до незаконної передачі у користування ОСОБА_1 земельної ділянки без проведення обов`язкових земельних торгів (аукціону).

Звернення прокурора з даним позовом, спрямоване на припинення незаконної діяльності органу виконавчої влади та зміцнення авторитету держави, а також відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників, оскільки прийняття незаконних рішень органами виконавчої влади порушує рівновагу у соціально-економічних відносинах та негативно впливає на зміцнення їх авторитету у суспільстві.

Колегія суддів враховує, що дотримання належного економічного регулювання земельних відносин, забезпечення надходження платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх правильного правового (в тому числі договірного) врегулювання, безпосередньо належить до інтересів держави.

На підставі вищенаведеного та наявних в матеріалах справи доказів колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом та вважає обґрунтованим висновок про наявність правових підстав для звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави.

Оскільки, прокурор аргументує порушення інтересів держави недотриманням Головним управлінням Держземагентства в Харківській області вимог законодавства, що призвело до незаконної передачі у користування ОСОБА_1 земельної ділянки без проведення обов`язкових земельних торгів (аукціону), останнім правомірно визначено його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області в якості саме відповідача по справа. У зв`язку з чим прокурор набуває статусу позивача в справі.

Надаючи правову кваліфікацію викладених обставин в частині позовної вимоги прокурора про визнання незаконним наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області №789-СГ від 14.04.2015 щодо надання в оренду ОСОБА_1 . земельної ділянки колегія суддів враховує таке.

Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України.

Так, відповідно до положень статей 22, 31, 93, 124 Земельного Кодексу України, землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею, матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України "Про фермерське господарство" є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство" (тут і далі в редакції, чинній на час звернення з відповідною заявою про виділення земельної ділянки) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним нормативно - правовим актом - Законом України "Про фермерське господарство".

Так, згідно з абз. 1, 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство", для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Таким чином, спеціальний Закон України "Про фермерське господарство" визначав обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених ст. 123 Земельного кодексу України, до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (ст. 5 Земельного кодексу України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України "Про фермерське господарство").

Відповідно до ст. 8 зазначеного Закону після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" заява громадянина про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 цього Закону умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. В іншому випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 525/1225/15-ц від 24.04.2019.

Закон України "Про фермерське господарство" передбачав, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми даного Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови.

Можливість передачі земельних ділянок державної та комунальної форми власності для ведення фермерського господарства юридичним особам, тобто після створення громадянином фермерського господарства та його державної реєстрації відповідно до вимог ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство", без проведення земельних торгів, діючим законодавством України, як на момент прийняття оспорюваного рішення, так і на даний час, не передбачена.

Таким чином, передача громадянину земельної ділянки для ведення фермерського господарства здійснюється без проведення земельних торгів (аукціону) тоді, коли земельна ділянка передається громадянину, який виявив бажання займатися фермерським господарством саме для створення фермерського господарства та реєстрації його у встановленому законом порядку, а не для розширення вже існуючого фермерського господарства.

Вищенаведений висновок про застосування норм права у спірних правовідносинах викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.10.2019 у справі № 365/65/16-ц та Верховним Судом в постановах від 14.11.2018 у справі № 314/3881/15-ц, від 23.05.2018 у справі № 389/29/17-ц, від 20.06.2018 у справі № 378/766/15-ц та від 22.05.2019 у справі № 366/2648/16-ц.

Відповідно ж до правового висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України, право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на момент прийняття Головним управлінням Держземагенства у Харківській області наказу №789-СГ від 14.04.2015,

- наказами Головного управління Держземагенства у Харківській області від 16.09.2013 №№ ХА/:01:000/00000115; ХА/:02:000/0000011; ХА/:02:000/00000116 та від 29.11.2013 №№ ХА/:03:000/00000563, ХА/:01:000/00000564, ХА/:02:000/00000561, ХА/:02:000/00000560, ХА/:01:000/00000559, ХА/:03:000/00000558, ХА/:02:000/00000557, ХА/:03:000/00000562 ОСОБА_1 надано дозволи на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земель на території Валківського району Харківської області загальною площею близько 428,95 га.

- Розпорядженням голови Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 07.04.2014 № 126 ОСОБА_1 . передано в оренду земельні ділянки загальною площею 303,2776 га ріллі на території Качалівської сільської ради терміном на 49 років для ведення фермерського господарства за рахунок не витребуваних громадянами земельних часток (паїв) за межами населених пунктів на території Качалівської сільської ради Краснокутського району Харківської області. На підставі вищевказаного розпорядження між Краснокутською районною державною адміністрацією Харківської області та ОСОБА_1 укладено 79 договорів оренди земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Відповідно до додатку до розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_1. передано в оренду в тому числі земельну ділянку з кадастровим номером №:04:001:0016, площею 4,7627 га. В подальшому, на підставі договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером №:04:001:0016, площею 4,7627 га, ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію фермерського господарства "ВЕЕТ" (лист Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 12.06.2018 №01-39/2183).

- наказами Головного управління Держземагенства у Харківській області від 15.10.2014, 23.10.2014 та від 11.11.2014 №№2708-СГ, 2824-СГ, 2989-СГ, 2991-СГ надано в оренду ОСОБА_1 земельні ділянки площею понад 400 га для ведення фермерського господарства на території Краснокутського району Харківської області;

- Згідно інформації з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно ОСОБА_1. з 18.09.2014 є власником наступних земельних ділянок: :07:007:0951, :02:001:0492, :01:000:1024, :00:001:0459, :00:001:1547, :00:001:1625, :00:001:0895, :00:001:1288, :00:001:0376, :00:001:1546, :00:001:1621, :00:001:0452, :00:001:0458, :00:001:0869, :00:001:1271, :00:001:0362, :04:001:0827, :02:001:0453, :02:001:0454, :02:001:0459, :02:001:0450, :02:001:0452, :02:001:0455, :02:001:0456, :02:001:0457, :02:001:0460, :02:001:0461, :02:001:0562, :02:001:0449, :00:001:0065, :00:001:0632, :00:001:0699, :00:001:0896, :00:001:1287, :00:001:0384, :01:001:0238, :00:011:0115, :02:001:1162, :02:001:1164, :02:001:1165, :02:001:1166, :02:001:1167, :02:001:1160, :02:001:1168, :02:001:1169, :02:001:1170, :02:001:1174, :02:001:1175, :04:001:0263, :02:001:0703, :06:011:0018, :04:001:0055, :02:001:0603.

Відтак, на момент передачі Головним управлінням Держземагенства у Харківській області на підставі наказу №789-СГ від 14.04.2015, в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, строком на 49 років, земельну ділянку площею 19,785 га з кадастровим номером №:02:000:0741 із земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля), розташовану за межами населених пунктів на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області; останньому вже як було передано з боку держави земельні ділянки в оренду задля ведення фермерського господарства, так і перебували земельні ділянки у власності, що суперечить ст. ст. 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", ст.ст. 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України.

За таких підстав, вимога прокурора про визнання незаконним наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області № 789-СГ від 14.04.2015, яким ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 19,7855 га з кадастровими номером :02:000:0741, відповідно для ведення фермерського господарства, що розташована за межами населених пунктів на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області строком на 49 років, є обгрунтованою, а висновок суду першої інстанції правомірним.

Щодо вимог прокурора про визнання недійсним договору оренди землі від 30.07.2015, укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 , та скасування його державної реєстрації, суд зазначає наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до приписів статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів це визнання правочину недійсним та визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Правовою підставою для виникнення права оренди у ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0741, площею 19,7855 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області є наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області №789-СГ від 14.04.2015.

З урахуванням того, що договір оренди землі від 30.07.2015 є похідним від незаконного наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області №789-СГ від 14.04.2015, останній підлягає визнанню судом недійсним з моменту його вчинення, оскільки його прийнято з порушення вимог ст. ст. 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", ст. 123, ч. 2 ст. 124, 134 Земельного кодексу України.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 ст. 26 вказаного закону передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Ураховуючи вищевикладене, позовні вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди землі від 30.07.2015, укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 та скасування його державної реєстрації та висновк місцевого господарського суду є також обґрунтованими.

Одночасно колегія суддів погоджується з правовою позицією місцевого господарського суду з приовду підставності вимоги прокурора про зобов`язання Фермерського господарства "Новоогульчанське" () та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) повернути у відання держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області () земельну ділянку державної власності, загальною площею 19,7855 га (кадастровий номер №:02:000:0741), яка розташована за межами населених пунктів на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Оскільки судом підтверджено незаконність перебування у користуванні фермерського господарства "Новоогульчанське" земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 19,7855 га з кадастровими номером :02:000:0741, вимога прокурора про зобов`язання повернути спірну земельну ділянку є також обґрунтованою.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 31.10.2019 представником другого відповідача до Господарського суду Харківської області подана заява про застосування строків позовної давності, в якій він просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності.

Заява обґрунтована тим, що починаючи з 2015 року прокурор, з урахуванням наданих законом повноважень, мав можливість і був зобов`язаний отримати повну та достовірну інформацію про спірне рішення, у межах встановленого законом строку позовної давності.

Місцевий господарський суд визнав обґрунтованою заяву другого відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності для звернення до суду із позовом, зокрема, із вимогою про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області № 789-СГ від 14 квітня 2015 року про надання в оренду земельної ділянки ОСОБА_1, оскільки з моменту його прийняття органи прокуратури мали повну можливість перевірити його законність. За таких обставин, суд визнав безпідставною заяву прокурора про поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

В обґрунтуванні апеляційної скарги заступник прокурора Харківської області наголошує на помилковості позиції суду першої інстанції щодо можливості самостійної перевірки органами прокуратури наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області № 789-СГ від 14 квітня 2015 року після його прийняття, оскільки такі повноваження встановлювались статтею 20 Закону України "Про прокуратуру" в редакції Закону до 14.10.2014, яка на момент вчинення правочину була скасована. За твердженням апелянта, починаючи з 14.10.2014 органи прокуратури позбавлені можливості проводити відповідні перевірки, за результатами яких прокурор міг би встановити наявність чи відсутність порушень закону. У зв`язку з чим апелянт наголошує, що про вказані порушення органам прокуратури стало відомо лише 01.0.2017 після отримання від ГУ Держгеокадастру у Харківській області копій документів щодо передачі у користування ОСОБА_1 . земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, площею 901,6398 га на території Валківського та Краснокутського районів. За твердженням апелянта, неправильним є також висновок суду першої інстанції про те, що перебіг строку позовної давності розпочався з моменту обізнаності держави в особі Головного управління Держземагенства про прийняття спірного наказу, оскільки ГУ Держгеокадастру у Харківській області не виступає відповідачем в даній справі та в силу наявних в його діях порушень вимог законодавства є відповідачем у справі.

Втім колегія суддів не погоджується з відповідною позицією апелянта з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовну давність визначено, як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому згідно частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. При цьому, держава в такому випадку може нести ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства (аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року по справі № 348/1237/15-ц, від 10 травня 2018 року по справі № 914/1708/17).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, на час видачі спірного наказу) визначено, що прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Органи прокуратури України, зокрема, становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим; здійснюють свої повноваження на підставі додержання Конституції України та чинних на території республіки законів, незалежно від будь-яких органів державної влади, посадових осіб, а також рішень громадських об`єднань чи їх органів (частина 1 статті 6 Закону України "Про прокуратуру").

У свою чергу, відповідно частини 3 статті 9 Закону України "Про прокуратуру", прокурори областей, міст Києва і Севастополя, районні, міжрайонні, міські, транспортні та інші прирівняні до них прокурори, заступники і помічники прокурорів мають право брати участь у засіданнях Рад відповідного рівня, їх виконавчих комітетів, інших органів місцевого самоврядування.

Повноваження прокурора при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням застосуванням законів визначалися статтею 20 цього Закону. Так, прокурору надавалося право витребовувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ та організацій рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи.

Всупереч позиції апелянта, колегія суддів зазначає, що стаття 20 Закону України "Про прокуратуру" в редакції Закону до 14.10.2014 була скасована та викладена в новій редакції лише 15.07.2015. Отже, на момент прийняття спірного наказу були чинними положення статті 20 Закону України "Про прокуратуру" в редакції Закону до 14.10.2014, які надавали право прокурору витребовувати від органів державної влади рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи.

Відтак, починаючи з квітня 2015 року органи прокуратури, як єдина централізована система, у відповідності до статті 121 Конституції України та статті 20 Закону України "Про прокуратуру" могли дізнатись про відповідні порушення, у межах встановленого законом строку позовної давності.

Жодних доводів щодо неможливості довідатися про вказане порушення прокурором не наведено.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду, що прокурор, з урахуванням наданих йому законом повноважень, мав можливість і був зобов`язаний отримати повну та достовірну інформацію про незаконне надання земельної ділянки у межах встановленого законом строку позовної давності.

Отже в органів прокуратури, починаючи з квітня 2015 року були усі правові підстави і можливості з`ясувати обставини та звернутися з відповідним позовом в порядку господарського судочинства в межах строку позовної давності, що прокурором з невідомих причин зроблено не було.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта з приводу неправильності висновку суду про обрахування початку перебігу строку позовної давності з моменту обізнаності держави в особі Головного управління Держземагенства про прийняття спірного наказу, оскільки рішення місцевого господарського суду не містить відповідного формулювання. Так, за змістом мотивувальної частини рішення судом першої інстанції зазначено про обізнаність держави саме в особі органів прокуратури з моменту прийняття оскаржуваного наказу - 14 квітня 2015 року, що відповідає логічному змісту побудови вказаного висновку.

В контексті вищевказаного, суд вважає безпідставними посилання прокурора на те, що про спірні обставини прокурор дізнався лише 01 червня 2017 року, отримавши від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області копії документів на підставі яких здійснювалась передача у користування ОСОБА_1 . земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Валківського та Краснокутського районів та вносились дані до державного реєстру прав на нерухоме майно.

Оскільки, спірний наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області був прийнятий 14 квітня 2015 року, а з відповідним позовом до суду в межах даної справи прокурор звернувся лише 10 червня 2019 року, останнім пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даною позовною вимогою.

Згідно частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до Господарського суду Харківської області Керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області надав заяву про поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

При цьому колегія суддів вважає безпідставною заяву прокурора про відновлення пропущеного строку позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску позовної давності.

При цьому, питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора.

Прокурор, в обґрунтування причин пропуску строку позовної давності, посилається на те, що про порушення йому стало відомо 01 червня 2017 року після отримання від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області копій документів на підставі яких здійснювалась передача у користування ОСОБА_1 . земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Валківського та Краснокутських районів та вносились дані до Державного реєстру прав на нерухоме майно. Таким чином, за твердженням прокурора, строк позовної давності органами прокуратури пропущено з поважних причин, а тому останній підлягає поновленню.

У пунктах 2.1., 2.2, та 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року № 10 господарським судам роз`яснено, що частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак, її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Оскільки з боку прокуратури не зазначено жодних причин неможливості проведення перевірки законності передання у користуванні фермерського господарства "Новоогульчанське" земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 19,7855 га з кадастровими номером :02:000:0741 починаючи з 14 квітня 2015 року, колегія суддів не вважає зазначені прокурором у заяві підстави пропуску строку на звернення до суду поважними.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Ураховуючи заяву другого відповідача про застосування позовної давності, та незазначення органами прокуратури жодних належних причин пропуску строку на звернення до суду з позовною вимогою, колегія суддів робить висновок про правомірність відмови суду першої інстанції в задоволенні першої позовної вимоги, і як наслідок усіх інших позовних вимог, з огляду на їх похідний характер.

З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції встановлені фактичні обставини справи на основі повного і об`єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам та їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 05.12.2019 у справі № 922/1799/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 24.02.2020.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя О.В. Ільїн

Суддя В.С. Хачатрян