УХВАЛА

про відмову в задоволенні скарги

м. Київ

25.02.2020Справа № 910/11115/19

За скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у місті Києві (01011, м. Київ, вул. Різницька, 11-Б; ідентифікаційний код: 34979022)

У справі № 910/11115/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГТРАНС" (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро Шевченківський район, площа Героїв Майдану, будинок 1, кімната 524)

До Акціонерного товариства "Українська Залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5)

Про відшкодування збитків у розмірі 157 440, 00 грн

Суддя Бондаренко Г. П.

Секретар судового засідання Лебович А. О.

За участі представників учасників справи:

Від скаржника (відповідача): не прибув;

Від стягувача (позивача): Барабаш О. В. (посвідчення адвоката України № 5557/10 від 24.12.2015, ордер серія КС № 607387);

Від ВДВС: не прибув.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2019 у справі № 910/11115/19 позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" суму завданих збитків у розмірі 157440 (сто п`ятдесят сім тисяч чотириста сорок) грн 00 коп. та суму судового збору у розмірі 2361 (дві тисячі триста шістдесят одна) грн 60 коп. та суму судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 150 (шістнадцять тисяч сто п`ятдесят) грн 00 коп.

09.12.2019 на виконання судового рішення видано відповідний наказ.

04.02.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга № б/н від 29.01.2020 на дії та бездіяльність державного виконавця, в якій скаржник просить суд:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль JI.I. щодо винесення постанови у виконавчому провадженні № 60953721 про відкриття виконавчого провадження від 11.01.2020.

- скасувати постанову державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.I. про відкриття виконавчого провадження від 11.01.2020 у виконавчому провадженні № 60953721.

05.02.2020 Суд прийняв скаргу відповідача до розгляду та призначив судове засідання щодо розгляду скарги на 25.02.2020, про що постановив відповідну ухвалу.

20.02.2020 через відділ канцелярії суду від стягувача надійшли пояснення щодо поданої відповідачем скарги, в яких стягувач заперечував проти задоволення останньої.

21.02.2020 через відділ канцелярії суду від державного виконавця надійшли копії матеріалів виконавчого провадження № 60953721 та заперечення на скаргу, також виконавець просив суд розглядати скаргу без його участі.

21.02.2020 через відділ канцелярії суду від скаржника надійшла заява про збільшення вимог скарги, в якій скаржник просив суд:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.I. щодо винесення постанови у виконавчому провадженні № 60953721 про відкриття виконавчого провадження від 11.01.2020;

- Скасувати постанову державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль JI.I. про відкриття виконавчого провадження від 11.01.2020 у виконавчому провадженні № 60953721;

- Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.I. в частині не повернення наказу Господарського суду міста Києва по справі № 910/11115/19 від 09.12.2019 стягувачу без виконання на підставі п. 9 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»;

- Зобов`язати державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.I. повернути стягувачу без виконання наказ Господарського суду міста Києва по справі № 910/11115/19 від 09.12.2019 на підставі п. 9 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Також скаржник просив суд розглянути його скаргу без участі представника та задовольнити скаргу в повному обсязі.

В судове засідання 25.02.2020 представники ВДВС та скаржника не прибули, про свою відсутність суд повідомили.

Стягувач в судове засідання 25.02.2020 прибув та надав пояснення по суті скарги, в яких заперечив наявність підстав для задоволення скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Розглянувши матеріали скарги, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

На виконанні у Печерському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження ВП № 60953721 з примусового виконання наказу № 910/1111/19 від 09.12.2019, виданого Господарським судом м. Києва про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургтранс» суми завданих збитків у розмірі 157 440, 00 грн та суми судового збору у розмірі 2 361, 60 грн та суми судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 150, 00 грн.

10.01.2020 за заявою стягувана вищезазначені виконавчі документи пред`явлено до виконання.

11.01.2020 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а саме: ВП № 60953721, копію якої направлено сторонам виконавчого провадження для відома та виконання.

У Печерському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції також на виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 53314543, боржником за яким виступає AT «Укрзалізниця» , яке знаходиться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5.

11.01.2020 також державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Коваль Л.I. винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, постанову про стягнення виконавчого збору та про розмірі мінімальних витрат виконавчого провадження.

Скарга на дії та бездіяльність державного виконавця мотивована тим, що Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» від 02.10.2019 №145-ІХ встановлено заборону вчиняти виконавчі дії стосовно Акціонерного товариства «Українська залізниця», а тому всі відкриті станом на 20.10.2019 виконавчі провадження, в тому числі і ВП № 60953721, де боржником є AT «Укрзалізниця», підлягають завершенню, а виконавчі документи - поверненню стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягувач проти задоволення скарги заперечує, з огляду на безпідставність останньої. Так, на думку скаржника, державний виконавець при винесенні постанови про відкриття провадження у справі діяв в рамках чинного законодавства України, відтак підстав для задоволення скарги не має. Крім того, як зазначає стягувач, відповідно до п. 3 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність. Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації»», заборонено вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом (прим.: 20.10.2019), крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції проти задоволення скарги також заперечує, з тих підстав, що п. 3 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність. Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації»» містить виключення щодо заборони вчиняти виконавчі - стягнення грошових коштів, а відтак державним виконавцем правомірно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Крім того, ВДВС зазначив, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом, і саме наявність в Україні проблеми погашення заборгованості державних підприємств перед приватними особами призвела до численних звернень до Європейського суду з прав людини, що стало причиною ухвалення ним 15 жовтня 2009 року «пілотного» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», яким констатовано порушення прав заявників за ст. 6 Конвенції (право на справедливий суд) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (право на мирне володіння майном). Також ВДВС вказав на відсутність підстав для повернення в даному випадку виконавчого документа стягувачеві, у відповідності до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

За ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" передбачено обов`язковість виконання судових рішень, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 року по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до змісту рішення від 20 липня 2004 року Європейського суду з прав людини "Шмалько проти України" право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Окрім того, у п. 18, 23 рішення Європейського суду від 12.05.2011 у справі "Ліпісвіцька проти України" однозначно визначено про те, що судове рішення та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених в п. 1 ст. 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Сукупний аналіз рішень Європейського суду у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України" достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 124 Конституції України.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2019 по справі № 910/11115/19, яке набрало законної сили 03.12.2019, є обов`язковим до виконання та має бути виконаним.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

За змістом ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження", під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Враховуючи наведені законодавчі положення винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження не є виконавчою дією, а є дією щодо прийняття на виконання виконавчого документу, що в свою чергу є підставою для вчинення подальших виконавчих дій в рамках Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

У разі наявності підстав, передбачених частиною третьою статті 5 Закону, приватний виконавець має право повернути виконавчий документ без прийняття до виконання, про що зобов`язаний письмово повідомити стягувача із зазначенням підстави повернення та роз`яснити йому право оскаржити рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, а також право стягувача подати виконавчий документ на виконання іншого приватного виконавця або до органу державної виконавчої служби.

У разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (п. 4, 5 розділу III. Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 N 512/5).

Частиною 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» внормовано, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю. У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

Частиною 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що приватний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання: 1) якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця; 2) в інших випадках, передбачених законом. При поверненні виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією частиною, приватний виконавець зобов`язаний письмово зазначити підстави повернення, право стягувача оскаржити рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, а також право стягувача подати виконавчий документ на виконання іншого приватного виконавця або до органу державної виконавчої служби.

У державного виконавця, як вбачається із матеріалів справи були відсутні підстави, визначені Законом України «Про виконавче провадження» для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання, відповідно виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, що в повній мірі відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження».

Також не приймаються судом посилання скаржника на п. 3 розділу ІІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" з підстав, викладених далі.

Частиною 3 розділу ІІІ Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" визначено, що забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Отже, означеним законом не заборонено звертати стягнення на грошові кошти, в тому числі і Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Суд відхиляє доводи скаржника щодо наявності в даному випадку підстав для повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» з огляду на наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Як вже зазначав суд Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" не встановлює заборон на звернення стягнення на грошові кошти Акціонерного товариства "Українська залізниця", відтак у виконавця відсутні підстави для повернення на відповідній підставі виконавчого документу стягувачеві.

Постанова про відкриття виконавчого провадження від 11.01.2020 по ВП № 60953721 повністю відповідає вимогам встановленим Інструкції з організації примусового виконання рішень та містить всі необхідні реквізити. При цьому, дії приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження № 60953721 з виконання наказу від 09.12.2019 у справі № 910/11115/19 були вчинені відповідно до чинного законодавства, в межах повноважень державного виконавця, за відсутності порушення з боку виконавця прав боржника. Доказів іншого матеріали скарги не містять.

Згідно положень ч. 3 ст. 343 Господарського процесуального кодексу України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 234, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Акціонерному товариству "Українська залізниця" в задоволенні скарги на дії та бездіяльність державного виконавця по справі №910/11115/19.

2. Дану ухвалу може бути оскаржено у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Ухвала набирає законної сили 25.02.2020, повний текст ухвали складено 27.02.2020.

Суддя Г. П. Бондаренко