СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2020 р. Справа № 905/2913/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу стягувача - Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», (вх. 261 Д/1-7) на ухвалу господарського суду Донецької області від 09.12.2019 року, постановлену у приміщенні вказаного суду суддею Шиловою Ю.В., повний текст якої складено 16.12.2019 року, за наслідками розгляду Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії ДВС - відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», м. Краматорськ,

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 26.01.2017 у справі №905/2913/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення 75358372,50грн інфляційних, 2210615,55грн 3% річних задоволені частково: стягнуто з відповідача 61806015,32грн. інфляційних, 2210615,04грн 3% річних, 150782,31грн судового збору.

10.02.2017 на виконання вказаного рішення виданий наказ.

31.10.2019 постановою головного державного виконавця відділу ПВР Департаменту ДВС МЮУ на підставі п.10 ч.1 ст.34, ст35 Закону України «Про виконавче провадження» зупинене вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу №905/2913/15 від 10.02.2017.

Постанова обґрунтована тим, що відповідно до наказу Мінрегіонбуду від 08.09.2017 №237 Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» включене до «Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії». Нормативне обґрунтування - пункт 10 частини 1 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.141, 196-197).

26.11.2019 на адресу господарського суду Донецької області від Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» надійшла скарга №14/5-976-19 від 22.11.2019 на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відділ ПВР Департаменту ДВС МЮУ або орган ДВС), в якій скаржник просить:

- визнати неправомірними дії державного виконавця відділу ПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення судового збору в межах виконавчого провадження ВП№56057666;

- зобов`язати начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець відділу ПВР Департаменту ДВС МЮУ, усунути порушення своєю постановою скасувати постанову про зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення судового збору в межах виконавчого провадження ВП№56057666.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 09.12.2019 року задоволенні скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовлено.

В обґрунтування ухвали місцевий господарський суд зазначив, що сама по собі (без заявлення до суду вимоги частково скасувати постанову про зупинення вчинення виконавчих дій) вимога про визнання неправомірними дій державного виконавця із зупинення виконавчих дій у разі її задоволення не захищає та не відновлює порушене право стягувача у виконавчому провадженні, а отже, не є ефективним способом захисту, крім того, суду не надано право зобов`язувати начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, усувати допущені таким виконавцем порушення, ані зобов`язувати начальника відділу провести контроль із визначеним результатом.

Стягувач, АТ «НАК «Нафтогаз України», із вказаною ухвалою місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить цю ухвалу скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу стягувача на дії ДВС.

В обґрунтування апеляційної скарги стягувач зазначає про те, що заявлена ним скарга та її вимоги сформовані та викладені ним на підставі статей 339, 343 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, заявник вказує, що поза увагою місцевого господарського суду залишились обставини того, що чинним законодавством передбачено можливість оскарження стягувачем дій державного виконавця як до суду, так і до начальника відділу за вибором стягувача.

В судовому засіданні представник стягувача підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представники ДВС та боржника в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Від Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій особа, уповноважена діяти від імені міністерства проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Статтями 6,19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, в тому числі виконавчої, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України "Про виконавче провадження"

Пунктом 5 частини першої статті 2 Закону "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об`єктивності, а відповідно до вимог частини другої статті 18 Закону - виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положення щодо зупинення вчинення виконавчих дій та закінчення виконавчого провадження, які були застосовані посадовими особами Органу державної виконавчої служби, внесені до Закону України "Про виконавче провадження" згідно з Перехідними та прикінцевими положеннями Закону № 1730.

За загальноприйнятими правилами нормотворчої техніки прикінцеві положення нормативно-правового акту повинні забезпечувати співвідношення акту, що видається, з раніше виданими, шляхом своєчасного скасування актів та (або) їх частин, що суперечать новому акту, а також внесення необхідних змін до чинних нормативно-правових актів з метою усунення колізій правового регулювання.

Згідно з частиною четвертою статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" - виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 10 частини першої цієї статті, зупиняється у частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016р. для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), крім заборгованості, раніше реструктуризованої (розстроченої та/або відстроченої), у тому числі згідно з рішенням суду.

Тобто, цією статтею встановлено вичерпний перелік вимог, в якій саме частині має бути зупинене вчинення виконавчих дій, при цьому, судовий збір не віднесено до вказаного переліку.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 19.06.2018р. у справі № 5023/3166/12, від 10.04.2018р. у справі №922/2381/15, від 10.04.2018р. у справі № 922/1556/14 та від 04.04.2018р. у справі №922/483/13.

П.10 ч.1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закон № 1730, з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", її дочірня компанія "Газ України", Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", постачальники електричної енергії, а боржниками - підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

Тобто таке зупинення не може бути застосовано до стягнення судового збору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення скарги на дії ДВС в частині визнання неправомірними дії неправомірними дії державного виконавця відділу ПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення судового збору в межах виконавчого провадження ВП№56057666.

Також, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до положень ст.74 Закону України "Про виконавче провадження", рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини."

Згідно з п.16 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі погашення, списання згідно із Законом № 1730 неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Отже, положення щодо списання за законом № 1730 не стосується судового збору.

Відповідно до ч.2 ст. 343 ГПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оскільки судом визнано неправомірними дії державного виконавця відділу ПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення судового збору в межах виконавчого провадження ВП№56057666, суд, в порядку частини 2 статті 343 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець відділу ПВР Департаменту ДВС МЮУ, усунути порушення своєю постановою скасувати постанову про зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення судового збору в межах виконавчого провадження ВП№56057666.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом в ухвалі від 29.11.2019 року у справі №922/1987/16.

Вищевикладені обставини залишились поза увагою місцевого господарського суду, яким в порушення норм процесуального права, а саме - статей 339, 343 Господарського процесуального кодексу України, проігноровано положення вказаних статей, та на цій підставі відмовлено у задоволенні скарги стягувача.

За таких обставин, оскаржувана ухвала місцевого господарського суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 277, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" задовольнити.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 09.12.2019 року скасувати.

Скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" на дії державного виконавця (вх.№23988 26.11.2019) задовольнити.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення судового збору в межах виконавчого провадження № ВП 56057666.

Зобов`язати начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, усунути порушення (поновити порушене право стягувача) - скасувати своєю постановою постанову про зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення судового збору в межах виконавчого провадження № ВП 56057666.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02.03.2020

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін