ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року

м. Київ

Справа № 916/4433/14

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Пількова К. М., суддів: Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання - Жураховської Т. О.,

учасники справи:

прокурор - Гусарова А. В., Офіс Генерального прокурора

позивач-1 - Міністерство оборони України

представник позивача-1 - Дідик В. А.

позивач-2 - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси

представник позивача-2 - не з`явився

відповідач-1 - Одеська міська рада

представник відповідача-1 - не з`явився

відповідач-2 - Виконавчий комітет Одеської міської ради

представник відповідача-2 - не з`явився

третя особа-1 - Одеський апеляційний адміністративний суд

представник третьої особи-1 - не з`явився

третя особа-2 - ОСОБА_1

представник третьої особи-2 - не з`явився

третя особа-3 - Одеська обласна рада

представник третьої особи-3 - не з`явився

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Одеської області від 23.04.2019 (суддя Рога Н. В.) та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019 (головуючий суддя Аленін О. Ю., судді Лавриненко Л. В., Філінюк І. Г.) у справі за позовом військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Одеського апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_1 та Одеської обласної ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання права державної власності,

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1.У листопаді 2014 року військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - Позивач-1, Міноборони) та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси (далі - Позивач-2, КЕВ) звернувся до Одеської міської ради (далі - Відповідач-1, Міськрада) та Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі - Відповідач-2, Виконком) з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 13.06.2008 серії НОМЕР_1 на адміністративну будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , виданого Виконкомом територіальній громаді м. Одеси в особі Міськради; визнання за державою Україна в особі Міноборони права державної власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19, що складається із нежитлових приміщень загальною площею 1 578,9 кв.м. (далі - Адмінбудівля).

1.2. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням звуженого Виконкому від 29.05.1951 № 27 Міноборони визнано єдиним власником Адмінбудівлі, у визначеному законом порядку зазначене рішення не змінено та не скасовано. Проте, внаслідок прийняття Виконкомом рішення право власності на цю будівлю набула Міськрада, яка, незаконно реалізуючи наданій їй права, передавала у приватну власність державне майно, чим порушено право власності держави в особі Міноборони та КЕВ на нерухоме майно. Прокурор вважає, що на цей час будівлі №1, 2 військового містечка № 19 належать до нерухомого військового майна, є державною власністю та перебувають на балансі і обліку КЕВ, що підтверджується також індивідуальною карткою обліку будівлі №1 військового містечка №19 у м. Одеса, актом прийняття-передачі основних засобів від 12.01.2004. Крім того, за результатами, проведеної Фондом державного майна України інвентаризації об`єктів державної власності у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності за адресою: АДРЕСА_1, обліковується нерухоме державне майно, яке перебуває на балансі КЕВ.

2. Розгляд справи судами

2.1. Справа розглядалася судами неодноразово.

2.2. Постановою Верховного Суду від 06.03.2018 касаційну скаргу Міноборони задоволено частково; рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 скасовано; справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

2.3. Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що право власності підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про набувальну давність (статті 344 ЦК України). Оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови правила про позовну давність не поширюються, отже положення про позовну давність до заявлених позовних вимог не застосовуються, чого суди попередніх інстанцій не врахували та належної правової оцінки заявленим вимогам не надали.

Суд зазначив про слушність посилань Ради на те, що Позивачами не надано доказів належності спірного майна до державної власності, крім рішення виконавчого комітету 1951 року, бухгалтерської довідки від 24.05.2012. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" майно збройних сил не входило до переліку, затвердженого цією постановою, а передача фондів військових містечок здійснювалась за окремими розпорядженнями Кабінету Міністрів України, отже судами достеменно не перевірено, на підставі яких урядових актів здійснювалася передача спірної будівлі на баланс Позивачу.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3.1. 23.04.2019 Господарський суд Одеської області у задоволенні позову відмовив повністю.

3.2. Рішення суду мотивоване тим, що держава Україна в особі уповноваженого органу управління - Міноборони є законним власником спірного нерухомого військового майна - об`єкта нерухомості приміщень загальною площею 1 578,9 кв.м., розташованого за адресою: вул. Софіївська, 19 у м. Одесі, якому належить відповідне законне право володіти, користуватися та розпоряджатися таким майном у визначених законом межах, але доказів реєстрації права державної власності у встановленому законом порядку учасниками справи не надано.

Суд дійшов висновку про те, що Позивачі могли довідатися про порушення своїх прав до 05.11.2014 за наслідками всіх прийнятих Радою та Виконкомом рішень, враховуючи наявність договору оренди з Адмінсудом, який з 23.06.2010 вільно та відкрито користується нежитловими приміщеннями 2-х поверхів та підвалу загальною площею 1 578,9 кв.м. Також відповідно до вимог частини четвертої статті 319 ЦК України Позивачі у справі - Міноборони та КЕВ, здійснюючи повноваження щодо державної власності, мали вчиняти дії, направлені на утримання майна, його збереження, адже згідно з статтею 322 ЦК України тягар утримання майна покладається саме на власника. Отже, Позивачами пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявили Відповідачі, що є підставою для відмови у позові.

4. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

4.1. 02.10.2019 Південно-західний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Міноборони задовольнив частково: рішення Господарського суду Одеської області від 23.04.2019 змінив, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови; в решті рішення Господарського суду Одеської області від 23.04.2019 залишив без змін.

4.2. Постанова суду мотивована тим, що, застосувавши до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, суд першої інстанції не навів жодних обґрунтованих висновків з приводу наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу Позивача, на захист якого подано цей позов.

З посиланням на практику Верховного Суду суд апеляційної інстанції зазначив, що, вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом цієї статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте ним раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Позов про визнання права власності на майно, відповідно до зазначеної статті, є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно вибуло з його володіння. Установивши, що спірне майно вже вибуло з володіння Позивача, суд повинен бути відмовити у позові, заявленому з підстав, передбачених статтею 392 ЦК України, оскільки обраний Позивачем спосіб захисту не є належним, про що також зазначив у своїх висновках в постанові від 08.05.2019 у справі № 522/13747/15-ц Верховний Суд. З огляду на наведене суд дійшов висновку про те, що заявлений позов в частині визнання права власності не є обґрунтованим, тому задоволенню не підлягає.

Суд також вказав, що не є належним способом захисту й вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, оскільки свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється та припиняється, тобто свідоцтво тільки фіксує факт наявності цього права.

5. Короткий зміст вимог касаційної скарги

5.1. Позивач-1 (Скаржник) подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 23.04.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019, прийняти рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

6. Доводи Скаржника, викладені у касаційній скарзі

6.1. Суд першої інстанції проігнорував вказівки суду касаційної інстанції, викладені у постанові від 06.03.2018 у цій справі.

6.2. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2005 у справі № 33/55-05-3489 підтверджено право Міноборони на адміністративну будівлю по АДРЕСА_1, і зазначені обставини не підлягають доведенню у межах цієї справи відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

6.3. Суди дійшли безпідставного висновку про обізнаність Міноборони щодо перебування Одеського апеляційного адміністративного суду (далі - Третя особа-1, Адмінсуд) у приміщеннях колишнього військового суду Одеського гарнізону, оскільки про існування спору Позивачу-1 стало відомо лише після прийняття участі у справі № 5017/1863/2012, отже початок перебігу строку позовної давності необхідно обраховувати з червня 2012 року, і цей строк позовної давності не пропущений.

6.4. Суди безпідставно послалися на те, що перебування Адмінсуду за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19 є загальновідомим фактом, оскільки згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України він зареєстрований за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 14.

6.5. Безпідставним є посилання судів на те, що спір між сторонами виник ще у 2005 році (справа № 33/55-05-3489), так як у зазначеній справі предметом позову був пункт рішення про включення військового майна до переліку об`єктів, що належать до комунальної власності, в якій позов задоволено та зобов`язано Міськраду виключити майно з зазначеного переліку.

6.6. Відсутні жодні належні та допустимі докази того, що спірна будівля перебуває у комунальній власності, а також фактичної передачі майна з державної до комунальної власності.

6.7. Облік військового майна (у тому числі й нерухомого) має специфічні особливості, пов`язані з обмеженим доступом до цієї інформації цивільних осіб і цивільних установ, тому на обліку в органах Бюро технічної інвентаризації військові будівлі та споруди ніколи не перебували, облік цих об`єктів здійснюється за правилами "Руководства по учету вооружения, техники, имущества и других материальных средств в Вооруженных Силах СССР", затвердженого наказом Мінстра оборони СРСР від 18.10.1979 № 26, та Тимчасового керівництва з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міноборони № 690 від 21.12.2010.

7. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

7.1. Відзиви на касаційну скаргу у встановлений Судом строк від учасників справи не надійшли.

8. Встановлені судами обставини

8.1. Рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 від 29.05.1951 вирішено, зокрема, підтвердити належність будівлі містечка АДРЕСА_1 до власних будівель Одеського військового округу та відновлено право користування земельними ділянками, які були відведені для потреб Одеського військового округу у довоєнний період.

8.2. Рішенням Міськради №510 від 27.09.1997 "Про результати інвентаризації пам`ятників містобудування та архітектури у м. Одесі" визначено та зареєстровано адміністративну будівлю, що розташована по АДРЕСА_1, як об`єкт комунальної власності територіальної громади м. Одеси, та визначено власником Міськраду.

8.3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.07.2005 у справі № 33/5505-3489, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.08.2005 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2006, визнано недійсним пункт 3 рішення Міськради № 510 від 27.09.1997 „Про результати інвентаризації пам`ятників містобудування та архітектури у м. Одесі" та додаток № 2 до нього, у частині визначення та реєстрації адміністративної будівлі, розташованої по АДРЕСА_1.

8.4. Рішенням Виконкому від 29.06.2005 № 259 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" до складу об`єктів комунальної власності включено будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (№ 338 у переліку об`єктів).

8.5. Рішенням Виконкому № 395 від 22.08.2006 внесено зміни до рішення Виконкому № 259 від 29.06.2005, відповідно до якого змінено його назву та викладено у новій редакції пункт 2 та виключено пункт 3 вказаного рішення.

8.6. На підставі рішення від 29.06.2005 № 259 Виконкомом територіальній громаді м. Одеси в особі Міськради видано Свідоцтво про право власності на домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , від 26.03.2007 серії НОМЕР_2 та Свідоцтво про право власності на адміністративну будівлю, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, від 13.06.2008 серії НОМЕР_1.

8.7. 18.12.2008 територіальна громада міста Одеси в особі Міськради уклала Договір купівлі-продажу №196 адміністративної будівлі площею 1 659,2 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1 з Приватним підприємством "Релд".

8.8. Приватним підприємством "Релд" за Договором купівлі-продажу від 26.12.2008 відчужено вказану Адмінбудівлю фізичній особі - ОСОБА_2 , яка передала зазначене нерухоме майно до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс-Строй", яке на підставі статуту, протоколу №5 зборів учасників товариства та акта приймання-передачі від 09.11.2009 отримало свідоцтво про право власності від 14.01.2010 серії НОМЕР_2 на зазначену будівлю.

8.9. КП "ОМБТІ та РОН" розглянуло лист звернення директора ТОВ "Аверс-Строй" від 16.04.2010 та розробило проект розділу Адмінбудівлі за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 1 659,2 кв.м. на два самостійні об`єкти.

8.10. Розпорядженням Приморської районної адміністрації від 31.03.2010 № 284 затверджено проект розділу та розділено Адмінбудівлю по АДРЕСА_1 на два самостійних об`єкти: нежитлові приміщення (підвалу, першого та другого поверху), загальною площею 1 578,9 кв.м. та нежитлове приміщення (першого поверху), загальною площею 80,3 кв.м., якому присвоєно № 101.

8.11. На підставі вказаного розпорядження Приморської районної адміністрації замість Свідоцтва від 14.01.2010 серії САС № 911601 виконавчим комітетом Міськради видано ТОВ "Аверс-Строй" свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна, що складається з приміщень, загальною площею 80.3 кв.м. - свідоцтво на нежитлове приміщення № 101 від 12.04.2010 серії НОМЕР_3 та свідоцтво на об`єкт нерухомого майна, що складається з приміщень загальною площею 1 578,9 кв.м. - свідоцтво на нежитлове приміщення від 12.04.2010 серії САС № 916615.

8.12. 01.06.2010 між ТОВ "Аверс-Строй" (дарувальник) та територіальною громадою м. Одеси в особі Міськради (обдарований) укладено Договір дарування № 1470 нежитлового приміщення загальною площею 1 578,9 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1.

8.13. Згідно з Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.07.2010 ТОВ "Аверс-Строй" продало громадянину ОСОБА_1 нежитлове приміщення № 101 загальною площею 80,3 кв.м., яке розташоване в будинку АДРЕСА_1 .

8.14. Відповідно до відомостей, які містяться в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, станом на теперішній час, власниками нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Одеса в особі Міськради (нежитлове приміщення, загальною площею 1 578,9 кв.м.) та громадянин ОСОБА_1 (нежитлове приміщення № 101, загальною площею 80,3 кв.м.).

8.15. У червні 2012 року військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міноборони та КЕВ м. Одеси звернувся до господарського суду з позовом до Міськради, Виконкому, в якому просив визнати за державою Україна в особі Міноборони право державної власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю за АДРЕСА_1 та визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 26.03.2017 на вказану адміністративну будівлю, видане на ім`я територіальної громади м. Одеси в особі Міськради.

8.16. Рішенням Одеського апеляційного господарського суду від 13.06.2013 рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2012 про задоволення позову скасовано, позов залишено без розгляду.

8.17. У вказаному рішенні встановлено, що у Міноборони відсутні будь-які правовстановлюючі документи на адміністративну будівлю по АДРЕСА_1 , крім рішення Виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 29.05.1951, право власності не оформлювалось.

9. Позиція Верховного Суду

9.1. За змістом статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

9.2. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

9.3. Частиною першою статті 16 ЦК України визначено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

9.4. Разом з цим, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин, зміст порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

9.5. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16. Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц від 02.07.2019 у справі № 48/340.

9.6. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних спобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

9.7. Суд звертається до власних правових висновків, викладених у постанові від 13.03.2018 у справі № 910/8190/17. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

9.8. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

9.9. Звертаючись у цій справі з позовом про визнання права власності на майно, Прокурор в інтересах держави в особі Позивачів послався на статтю 392 ЦК України, за якою власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

9.10. Водночас, обґрунтовуючи вказану позовну вимогу, Прокурор зазначив, що за наслідками перевірки рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради від 29.05.1951 № 27 Міноборони визнано єдиним власником Адмінбудівлі; і це рішення у визначеному законом порядку не змінено та не скасовано. Однак вказану Адмінбудівлю рішенням Виконкому включено до складу об`єктів комунальної власності, а також видано свідоцтво про право власності на підставі рішення Виконкому. В подальшому спірна Адмінбудівля неодноразово відчужувалася, була розділена на два об`єкти; станом на час звернення з цим позовом знаходиться у власності Міськради та гр. ОСОБА_1

9.11. Отже, спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що належне Позивачу спірне майно було незаконно відчужене Виконкомом і набуте у власність Радою. Тобто Прокурор вважає порушеним право власності держави і таке порушення пов`язане з позбавленням володіння через ланцюг передач майна, а інтерес Прокурора полягає в поверненні державі майна з чужого незаконного (на думку Прокурора) володіння. Належним способом захисту такого права й інтересу є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.

9.12. Водночас, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 та постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 908/1090/18.

9.13. Суд звертається до правових висновків, викладених у постанові від 08.05.2019 у справі № 522/13747/15-ц. За змістом статті 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

9.14. Оскільки у цій справі спірне майно фактично вибуло з володіння Позивачів і незаконність цього вибуття у встановленому порядку не встановлена, відсутні підстави для визнання за державою в особі Міноборони права власності на це майно в порядку статті 392 ЦК України.

9.15. Водночас, відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

9.16. Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

9.17. У постанові від 28.01.2015 у справі № 6-221цс14 Верховний Суд зробив висновок, що, якщо позивач вимагає повернення майна, відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України), а не визнання права власності (стаття 392 ЦК України).

9.18. У даній справі способом захисту порушеного права власності держави на нерухоме майно Прокурор обрав позов про визнання права власності на це майно (стаття 392 ЦК України), а не витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

9.19. При цьому, оскільки Прокурор вимагає повернення майна, відчуженого Відповідачами за договором, учасником якого Позивач не був, належним способом захисту є встановлення незаконності позбавлення держави в особі Міноборони права власності на спірне майно та витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України). Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 522/13747/15-ц.

9.20. Однак, вимоги про витребування майна від нинішніх його власників - Міськради та гр. ОСОБА_1 . Позивачі, як і Прокурор не пред`являли та не спростував презумпцію правомірності набуття права власності на це майно.

9.21. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог про визнання права власності держави в особі Міноборони на спірне майно.

9.22. При цьому посилання Скаржника (пункти 6.3 - 6.5, 6.7), що стосуються визначення часу, з якого Міноборони було чи могло бути відомо про порушення його права на спірне майно Суд до уваги не приймає, оскільки ці обставини не є істотними, враховуючи, що за відсутності порушеного права наслідки спливу позовної давності у спірних правовідносинах не застосовуються.

9.23. Доводи Скаржника (пункт 6.2, 6.6) про те, що постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.08.2005 у справі № 33/55-05-3489 підтверджено право Міноборони на спірне майно і ця обставина не підлягає доведенню відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України, а також про відсутність доказів на підтвердження перебування спірної будівлі у комунальній власності наведених висновків, покладених в основу оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, не спростовують.

9.24. Разом з цим, суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

9.25. З огляду на викладене, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Схожі висновки містять постанови Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 925/797/17 та від 15.10.2019 у справі № 916//780/18.

9.26. Разом з цим, встановлені судами обставини свідчать про те, що після видачі свідоцтва про право власності на спірне майно, яке просить визнати недійсним та скасувати Прокурор, вчинялися дії щодо його подальшого відчуження.

9.27. За наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обраний спосіб захисту права шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на майно не забезпечить захисту прав Позивача як власника майна та не призведе до реального поновлення прав Позивача.

9.28. Враховуючи викладене, Суд вважає, що апеляційний господарський суд належним чином виконав вказівки, викладені у постанові суду касаційної інстанції, дослідив докази та на їх підставі встановив усі істотні для справи обставини справи, правильно застосував зазначені норми права та дійшов юридично обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

9.29. За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції зміні чи скасуванню не підлягає, у зв`язку з чим касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

10. Судові витрати

10.1. Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019 у справі № 916/4433/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак