РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.02.2020Справа №910/17859/19

Суддя господарського суду міста Києва Бойко Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Владар Україна»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 117 115,74 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 117 115,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у відповідача заборгованості перед позивачем з оплати поставленої згідно Договору поставки №ЦЗВ-03-02717-01 від 23.06.2017 продукції у розмірі 100 624,20 грн.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 5 053,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 11 438,54 грн., нараховані за період з 01.01.2018 по 30.11.2019.

У змісті свого позову Товариство з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» виклало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, згідно якого позивач поніс витрати на сплату судового збору за подання даного позову у розмірі 1 921,00 грн. та очікує понести витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у розмірі 13 000,00 грн., докази понесення яких зобов`язався надати на протязі п`яти днів з дня постановлення рішення суду по даній справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.12.2019 відкрито провадження у справі №910/17859/19; вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

10.01.2020 через відділ діловодства суду від Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на позов з доказами його направлення позивачу, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що строк оплати за поставлену згідно Договору поставки №ЦЗВ-03-02717-01 від 23.06.2017 продукцію не настав, так як позивачем не надано всього пакету документів. Також відповідач вважає, що розрахунок компенсаційних витрат є невірним та недоведеним, оскільки позивачем не обґрунтовано періоди, за які нараховувались 3% річних та інфляційні втрати. Крім того, відповідачем повідомлено суд про складне фінансове становище, що склалось на Акціонерному товаристві «Українська залізниця».

За інформацією з пошукової системи Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» в мережі Інтернет поштове відправлення №662, яким відповідачем було надіслано позивачу примірник відзиву на позов, було вручене представнику Товариства з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» 16.01.2020.

Позивач своїм правом на подання до суду відповіді на відзив у визначений в ухвалі від 20.12.2019 строк не скористався.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

23.06.2017 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (замовник) в особі філії «Центр забезпечення виробництва» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» (постачальник) укладено Договір поставки №ЦЗВ-03-02717-01 (надалі - Договір), у відповідності до 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікаціях, які є невід`ємними частинами Договору, на умовах, що викладені у цьому Договорі.

Найменування продукції: частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до пасажирських вагонів) (пункт 1.2 Договору).

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що ціна визначається даним Договором і приймається сторонами: в національній валюті України - гривні, на умовах СРТ (перевезення оплачено до…) пункт призначення - згідно рознарядки замовника. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у Специфікаціях до даного Договору. Ціна продукції, узгоджена у Специфікаціях до даного Договору, включає: вартість продукції, тари, всі податки і збори, передбачені чинним законодавством, транспортні витрати постачальника згідно п. 5.1

Пунктом 5.3 Договору передбачено, що датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем, реквізити якого зазначені в рознарядці замовника, що підтверджується належно оформленим актом прийому-передачі, який підписується представником вантажоодержувачем, постачальника та затверджується керівництвом служби залізниці вантажоодержувача, оригінал якого надається замовнику.

Відповідно до пункту 6.1 Договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному Договору проводиться замовником протягом 30 календарних днів після поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно п. 5.2, та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Термін дії даного Договору встановлюється з моменту його підписання сторонами до 31.12.2017. Проте в частині оплати - до повного виконання сторонами зобов`язань та в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою направленими на адресу постачальника, - до повного виконання (п. 13.7 Договору).

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання по оплаті поставленої згідно Договору продукції, у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» вказує на існування у Акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованості у розмірі 100 624,20 грн. та за несвоєчасне виконання зобов`язань позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 5 053,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 11 438,54 грн., нараховані за період з 01.01.2018 по 30.11.2019

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 165, 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 662, 692, 712 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Наявними у матеріалах справи видатковими накладними та актами приймання-передачі продукції, які підписані представниками та скріплені печатками сторін, підтверджується виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором з поставки продукції відповідачу загальною вартістю 110 290,80 грн., а саме:

- згідно видаткової накладної №80 від 27.11.2017 та акту №41 приймання-передачі продукції від 27.11.2017 позивачем передано, а відповідачем прийнято продукцію вартістю 41 829,60 грн.;

- згідно видаткової накладної №58 від 12.03.2018 позивачем передано, а відповідачем прийнято продукцію вартістю 17 712,00 грн.;

- згідно видаткової накладної №72 від 29.03.2018 та акту №58 приймання-передачі продукції від 29.03.2018 позивачем передано, а відповідачем прийнято продукцію вартістю 34 579,20 грн.

- згідно видаткової накладної №91 від 02.05.2018 та акту №04 приймання-передачі продукції від 02.05.2018 позивачем передано, а відповідачем прийнято продукцію вартістю 11 760,00 грн.

- згідно видаткової накладної №92 від 02.05.2018 позивачем передано, а відповідачем в прийнято товар вартістю 4 410,00 грн.

При цьому, рішенням господарського суду Запорізької області від 10.12.2018, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.04.2019, у справі №908/1522/18, предметом якої було стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» штрафних санкцій за прострочення Товариством з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» своїх зобов`язань за Договором №ЦЗВ-03-02717-01 від 23.06.2017 з поставки продукції, встановлено, що 02.05.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» відвантажено продукцію на суму - 16 170,00 грн згідно акту №6 приймання-передачі продукції від 02.05.2018 та акту №4 приймання-передачі продукції від 02.05.2018.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач факту здійснення позивачем постачання за Договором з поставки продукції Акціонерному товариству «Українська залізниця» загальною вартістю 110 290,80 грн. у своєму позові не заперечує, а лише посилається на відсутність повного комплекту документів як на підставу ненастання строку оплати продукції.

Частиною 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

У своєму відзиві Акціонерне товариство «Українська залізниця» вказує, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» не було надано щодо постачання згідно видаткової накладної №58 від 12.03.2018 продукції вартістю 17 712,00 грн. та згідно видаткової накладної №92 від 02.05.2018 продукції вартістю 4 410,00 грн. актів приймання-передачі продукції, у зв`язку з чим відповідач вважає, що строк оплати вказаної продукції не наступив.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки, по-перше, рішенням господарського суду Запорізької області від 10.12.2018 у справі №908/1522/18, яке набуло статусу остаточного, встановлено, що сторонами складався акт №6 приймання-передачі продукції від 02.05.2018, а отже у відповідача примірник такого акту є в наявності та відповідно у останнього виник обов`язок з оплати поставленого товару.

По-друге, відповідно до пункту 5.3 Договору датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем, реквізити якого зазначені в рознарядці замовника, що підтверджується належно оформленим актом прийому-передачі, який підписується представником вантажоодержувачем, постачальника та затверджується керівництвом служби залізниці вантажоодержувача, оригінал якого надається замовнику.

В той же час, як акт приймання-передачі продукції, так і видаткова накладна фіксують факт передачі постачальником товару покупцю, а тому суд вважає, що у даному випадку назва документу (акт чи накладна) не змінює суті такого документу та для підтвердження факту передачі товару покупцю є достатнім складення одного із цих документів

По-третє, відповідач у своєму відзиві посилається на ненадання позивачем таких актів суду, проте жодним чином не вказує про відсутність у нього примірників відповідних актів. Крім того, в матеріалах справи наявні докази направлення позивачем відповідачу примірників акту №6 приймання-передачі продукції від 02.05.2018 листом вих. №58160518 від 31.05.2018 на адресу відповідача, а факт складення такого акту сторонами встановлений рішенням суду.

З огляду на наведене та зважаючи на наявність в матеріалів справи складених представниками сторін документів, що підтверджують факт передачі товару позивачем відповідачу, суд приходить до висновку про виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» свого обов`язку з поставки Акціонерному товариству «Українська залізниця» продукції загальною вартістю 110 290,80 грн.

Приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами у пункті 6.1 Договору було погоджено, що оплата за кожну партію поставленої продукції по даному Договору проводиться замовником протягом 30 календарних днів після поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно п. 5.2, та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією із загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, сторонами у п. 6.1 Договору було обумовлено, що перебіг строку на оплату продукції повинен обраховуватись від дати реєстрації податкової накладної за кожною партією продукції, що в свою чергу не суперечить законодавству.

Отже, відповідач зобов`язаний був оплатити поставлену згідно видаткової накладної №58 від 12.03.2018 продукцію до 02.05.2018 включно (враховуючи положення ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, згідно з якими якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, та зважаючи на те, що останній день строку оплати поставленого 12.03.2018 товару перепадав на 29.04.2018 - неділю, 30.04.2018 (понеділок) було вихідним днем згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №1-р від 11.01.2018, а 01.05.2018 (вівторок) перепадало на святковий день - День міжнародної солідарності трудящих), оскільки податкова накладна №1 від 12.03.2018 була зареєстрована 30.03.2018, а поставлену згідно видаткової накладної №72 від 29.03.2018 продукцію - до 11.05.2018, оскільки податкова накладна №16 від 29.03.2018 була зареєстрована 11.04.2018, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про реєстрацію податкових накладних.

В свою чергу, щодо поставки продукції згідно видаткових накладних №91 від 02.05.2018 на суму 11 760,00 грн. та №92 від 02.05.2018 на суму 4 410,00 грн., то позивачем було надано податкові накладні №1 від 02.05.2018 та №2 від 02.05.2018, проте зазначено, що реєстрація таких податкових накладних податковими органами була зупинена.

Крім того, щодо поставки продукції згідно видаткової накладної №80 від 27.11.2017 на суму 41 829,60 грн., то позивач визнає, що порушив вимоги податкового законодавства та податкова накладна взагалі не була виписана.

У пункті 10.9 Договору сторонами було погоджено, що в разі неподання податкової накладної відповідно до чинного законодавства України постачальник компенсує замовнику повну суму податку на додану вартість, за якою останній втратив право на отримання податкового кредиту.

У разі здійснення дій постачальником або у результаті його бездіяльності, що призвело до невизнання контролюючими органами податкового кредиту з ПДВ замовника по цьому Договору, постачальник зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі невизнаного контролюючими органами податкового кредиту в частині, що стосується цього Договору (п. 10.10 Договору).

Отже, наведеними пунктами Договору сторони узгодили порядок розрахунків у разі неподання позивачем податкової накладної та у разі якщо контролюючими органами не буде визнано податковий кредит з ПДВ замовника, який полягає у здійсненні компенсації постачальником замовнику податкового кредиту з ПДВ за тими накладними які не були подані, або які не були зареєстровані.

Із аналізу умов п.п. 10.9, 10.10 Договору випливає, що у разі невиконання постачальником свого зобов`язання з реєстрації податкової накладної на певну партію продукції у межах 30 денного строку у замовника (покупця) виникає право після закінчення такого строку зупинити виконання свого обов`язку з оплати партії продукції в частині суми ПДВ, відмовитися від сплати суми ПДВ за відповідною партією продукції частково або в повному обсязі на підставі п. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України.

Тобто, оскільки постачальником не було зареєстровано податкові накладні на поставки продукції згідно видаткових накладних №91 від 02.05.2018 на суму 11 760,00 грн., №92 від 02.05.2018 на суму 4 410,00 грн., №80 від 27.11.2017 на суму 41 829,60 грн., у відповідача виникло право утримати та не сплачувати постачальнику суму коштів, яка була включена в вартість товару в якості податку на додану вартість, однак в іншій частині - вартості товару без урахування суми ПДВ, замовник зобов`язаний в силу приписів ст.ст. 655, 712 Цивільного кодексу України оплатити товар, оскільки ним було прийнято таку продукцію та набуто право власності на неї.

В свою чергу, позивач заявляючи до стягнення заборгованість з оплати продукції згідно видаткових накладних №91 від 02.05.2018 на суму 11 760,00 грн., №92 від 02.05.2018 на суму 4 410,00 грн., №80 від 27.11.2017 на суму 41 829,60 грн. (по яким не було зареєстровано податкові накладні) у відповідності до п. 10.10 Договору зменшив вартість такої продукції на суму податку на додану вартість.

Таким чином, оскільки по завершенні перебігу встановленого п. 6.1 Договору тридцяти денного строку постачальником не виконано свого зобов`язання із реєстрації податкових накладних замовник повинен був оплатити постачальнику поставлену згідно видаткових накладних №91 від 02.05.2018 на суму 11 760,00 грн., №92 від 02.05.2018 на суму 4 410,00 грн., №80 від 27.11.2017 на суму 41 829,60 грн., продукцію, проте Акціонерне товариство «Українська залізниця» мало право не сплачувати її вартість у повному обсязі, утримавши суми ПДВ.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, відповідач повинен був сплатити позивачеві за поставлений:

- згідно видаткової накладної №91 від 02.05.2018 на суму 11 760,00 грн. кошти у розмірі 9 800,00 грн. до 01.06.2018 включно;

- згідно видаткової накладної №92 від 02.05.2018 на суму 4 410,00 грн. кошти у розмірі 3 675,00 грн. - до 01.06.2018 включно;

- згідно видаткової накладної №80 від 27.11.2017 на суму 41 829,60 грн. кошти у розмірі 34 858,00 грн. до 27.12.2017 включно.

Доказів оплати поставленої згідно видаткових накладних №80 від 27.11.2017, №58 від 12.03.2018, №72 від 29.03.2018, №91 від 02.05.2018 та №92 від 02.05.2018 продукції матеріали справи не містять, а відповідачем не надано.

Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на наведені приписи господарського процесуального закону суд приходить до висновку, що відповідачем було прострочено виконання своїх грошових зобов`язань з оплати поставленої позивачем згідно Договору продукції та станом на дату розгляду даної справи у Акціонерного товариства «Українська залізниця» наявна перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» заборгованість у розмірі 100 624,20 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Щодо посилань відповідача на скрутне фінансове становище Акціонерного товариства «Українська залізниця», то суд відзначає, що частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як унормовано частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тотожні приписи містяться в ст. 617 Цивільного кодексу України.

З огляду на наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Таким чином, наявність та обсяг заборгованості Акціонерного товариства «Українська залізниця» підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 100 624,20 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 5 053,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 11 438,54 грн., нараховані за період з 01.01.2018 по 30.11.2019.

Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення позивачем 3% річних та інфляційних витрат, з урахуванням визначених судом дат, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання своїх грошових зобов`язань та визначеного позивачем періоду нарахування за кожною партією продукції, прийшов до висновку про правомірність стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» 3% річних у розмірі 5 047,30 грн. та інфляційних втрат у розмірі 11 395,73 грн.

В іншій частині заявлені до стягнення 3% річних у розмірі 5,70 грн. та інфляційні втрати у розмірі 42,81 грн. розраховані невірно у зв`язку з невірним визначенням позивачем дати, з якої відповідач є таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання з оплати продукції, поставленої згідно видаткової накладної №58 від 12.03.2018, а відтак задоволенню не підлягають.

За наведених обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 74, 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» (69032, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Рекордна, буд. 9; ідентифікаційний код 39290839) заборгованість у розмірі 100 624 (сто тисяч шістсот двадцять чотири) грн. 20 коп., 3% річних у розмірі 5 047 (п`ять тисяч сорок сім) грн. 30 коп., інфляційні витрати у розмірі 11 395 (одинадцять тисяч триста дев`яносто п`ять) грн. 73 коп. та судовий збір у розмірі 1 920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн. 20 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.17.5 ч.1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду або через господарський суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 28.02.2020.

Суддя Р.В.Бойко