ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року Справа № 903/590/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Савченко Г.І. , суддя Петухов М.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни на рішення Господарського суду Волинської області від 19 листопада 2019 року в справі №903/590/19, повний текст рішення складено 29 листопада 2019 року (суддя - Костюк С.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни

до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 90 133 грн 68 коп..

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Печук Ірина Василівна (надалі - Позивач) звернулась в Господарський суд Волинської області з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі -Відповідач) про стягнення з Відповідача 90 133 грн 68 коп. безпідставно списаних коштів. Також Позивач просив покласти на Відповідача 5 000 грн витрат на правничу допомогу адвоката, та судові витрати по сплаті судового збору.

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що 20 червня 2003 року між Позивачем та Відповідачем було підписано договір № VO 2315 на здійснення розрахунково-касового обслуговування, згідно з яким у Волинській філії Відповідача було відкрито банківський рахунок у національній валюті, даний рахунок використовувався до 2013, а з грудня 2013 Позивач не користувалась послугами банку та не використовувала даний рахунок. В березні 2019 КП «Волинський обласний санаторій «Лісова пісня» повідомлено Позивача, що в серпні 2015 на рахунок відкритий у Відповідача було перераховано за товар кошти в сумі 65000 грн, які за повідомленням Відповідача списано на погашення заборгованості. Крім того, Позивач зазначає, що, згідно виписки Відповідача на запит Позивача в період з 1 грудня 2013 року по 29 травня 2014 року Позивачем списано 25133 грн 68 коп.. Всього списано коштів в сумі 90133 грн 68 коп.. На переконання Позивача дане списання проведено неправомірно, оскільки жодної заборгованості перед Відповідачем не було.

При нормативному обґрунтуванні позову Позивач посилається на норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, статті 1066, 1071, 1073,1074 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 19 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 68191 грн 50 коп. безпідставно списаних коштів. Також, покладено на Відповідача 1453 грн 35 коп. витрат по судовому збору та 4539 грн 36 коп. витрат на правову допомогу. Відмовлено в стягненні 21942 грн 18 коп. безпідставно списаних коштів із-за пропуску строків позовної давності.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що Відповідч безпідставно списав з рахунку Позивача кошти в сумі 90133 грн 68 коп. на погашення заборгованості по кредитному договору (в стягненні якої судом відмовлено в справі № 903/618/14) згідно виписки Відповідача списання проводилось в період з 2 грудня 2013 року по 17 серпня 2015 року. При цьому, судом першої інстанції зазначено, що Відповідачем у відзиві на позов заявлено про застосування строку позовної давності, зокрема по транзакціях проведених в період з 2 грудня 2013 року по 14 травня 2014 року, які містяться а матеріалах справи №903/618/14, та вказано, що по транзакції за 29 травня 2014 року та 17 серпня 2015 року Позивач повинна була бути обізнана в період їх вчинення.

Судом першої інстанції було оглянуто матеріали справи №903/618/14, та зазначено, що 20 серпня 2014 року Відповідачем було надано суду виписку по рахунку Позивача за період з 17 березня 2011 року по 14 травня 2014 року, тому всі транзакції, які проводились Відповідачем в період з 2 грудня 2013 року по 14 травня 2015 року були відображені в даному рахунку і Позивачу було відомо про дані списання коштів в такий період.

Тому враховуючи заяву Відповідача місцевий господарський суд відмовив в стягненні коштів в сумі 21942 грн 18 коп., які були списані з рахунку Позивача у вказаний період із пропуску строку позовної давності.

Водночас, як зазначив місцевий господарський суд в своєму рішенні, про списання коштів в сумі 3191 грн 50 коп. 29 травня 2014 року та 65000 грн - 17 серпня 2015 року, Позивач дізнався з виписки Відповідача наданої на його запит від 19 березня 2019 року, а тому в даній частині позов на суму 68191 грн 50 коп. підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с.121-127), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати в частині відмови в стягненні 21 942 грн 18 коп. та прийняти нове, яким повністю задоволити позовні вимоги.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач, зокрема виходив з того, що рішення місцевого господарського суду є необґрунтованим , таким, що прийнято не відповідно до обставин та матеріалів справи. Як зазначає Позивач судом при винесенні оспорюваного рішення було порушено норми процесуального права. Під час розгляду справи місцевим судом з посиланням на рішення у справі №903/618/14, правомірно встановлено, що «всі транзакції Банку починаючи з 21 листопада 2013 року по 29 травня 2014 року на погашення заборгованості проводилися незаконно». Водночас, апелянт зауважує, право власності на грошові кошти як різновид майна, які обліковуються на банківському рахунку клієнта у жодному випадку не переходять до фінансової установи у якій відкрито рахунок, а перелік обставин, коли банківська установа має право обмежити клієнта у праві розпоряджатися грошовими коштами визначений статтею 1074 ЦК України. Причому згідно положення статті 1073 ЦК України після виявлення банком факту безпідставного списання коштів, останній негайно зобов`язаний зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта.

З огляду на зазначене, грошові кошти які обліковувалися на рахунку Позивача, на його переконання, є його власністю і з дня набрання судовим рішенням законної сили по справі № 903/618/14, відповідач негайно зобов`язаний був зарахувати відповідну суму на рахунок Позивача в повному обсязі.

Саме тому Позивач дізнався про порушення свого права з листа відповідача від 22 квітня 2019 року адресованого Позивача про списання коштів в рахунок погашення заборгованості.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 4 лютого 2020 року апеляційної скарги по справі №903/590/19 було прийнято до провадження суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Савченко Г.І., суддя Петухов М.Г.. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.

10 лютого 2020 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Відповідача (а.с. 162-164), в котрому з підстав, зазначених у даному відзиві Відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін. Зазначив, що про існування оспорюваних транзакцій, вчинених за період з 2 грудня 2013 року по 14 травня 2014 року Позивачу було відомо станом на 2014 рік, оскільки при розгляді справи №903/618/14 представником відповідача на виконання вимог ухвали суду 20 серпня 2014 року направлялася виписка по рахунку 15040 за період з 17 березня 2011 року по 14 травня 2014 року. У даній виписці вказані всі транзакції за період з 2 грудня 2013 року по 14 травня 2014 року включно, таким чином ще починаючи з 2014 року Позивач була обізнана і могла б дізнатися за транзакції, що були проведені Відповідачем за спірний період.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 903/590/19 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 1 921 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 192 100 грн (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 4 лютого 2020 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи №903/590/19 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 6 квітня 2020 року включно.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що рішення слід скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та змінити в частині розподілу судових витрат.

При цьому, суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2003 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №VO02315 на здійснення розрахунково-касового обслуговування (надалі - Договір; а.с. 8-12).

Згідно Додатку 5 до Договору, розпорядженням № 1 від 20 червня 2003 року (а.с. 13-15) Позивач доручила Волинському ГРУ Відповідача списувати кошти з рахунку № НОМЕР_1 в сумі, яка належить до сплати за надані послуги, даний рахунок відкрито згідно заяви Позивача (а.с. 13-15).

За умовами даного Договору, а саме підпункту 2.1.2 Відповідач зобов`язався надавати Позивачу послуги з розрахунково-касового обслуговування, які пов`язані із переказом коштів на рахунок (з рахунку Позивача, в тому числі з урахуванням надходжень сум на його рахунок протягом операційного дня) Позивача, видачею грошей у готівковій формі, а також здійснювати інші операції згідно з Додатком 1 протягом операційного дня Відповідача.

Окрім того, підпунктом 2.1.12 Договору визначено, що Відповідач взяв на себе зобов`язання забезпечити схоронність коштів Позивача.

Як слідує з виписки Відповідача за період з 1 листопада 2013 року по 14 червня 2019 року, наданої на запит Позивача від 19 березня 2019 року, Відповідачем 21 листопада 2013 року було перераховано з розрахункового рахунку Позивача на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК-Еталон» 95000 грн за сировину, згідно рахунку № 44/2 від 20 листопада 2013 року, а в подальшому починаючи з 21 листопада 2013 року по 17 серпня 2015 року Відповідачем було списано з рахунку Позивача №5040 кошти в сумі 90133 грн 68 коп (а. с. 22-26).

За твердженням Відповідача, у відзиві на позов (а.с.36-37), списання коштів з поточного рахунку Позивача здійснювалось у зв`язку з виникненням заборгованості за кредитним договором б/н від 17 березня 2011 року, яка станом на 14 травня 2014 року становила 98242 грн 43 коп. та підтверджена матеріалами по справі № 903/618/14.

Позивач посилаючись на те, що таке списання коштів є безпідставним та неправомірним, звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права з позовом до Відповідача про стягнення безпідставно списаних коштів.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

В силу дії 3 статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За змістом статті 1071 Цивільного кодексу України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження; грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Частиною 1 статті 1074 Цивільного кодексу України передбачено, що: обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1073 Цивільного кодексу України визначено, що: у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до підпунктів 1.38, 1.39 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні": списання договірне - це списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом; списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом; договірне списання - це списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

В силу дії підпунктів 26.1, 26.2 статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Згідно пункту 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (затвердженій постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21 січня 2004 року) власник рахунку в банку - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому.

У відповідності до пункту 1.6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ні правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-правових актів. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті визначено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Колегією суддів встановлено, що 1 липня 2014 року Відповідачем було пред`явлено позов до Позивача про стягнення заборгованості за договором б/н від 17 березня 2011 року в розмірі 98242 грн 43 коп. в справі №903/618/14.

При цьому рішенням Господарського суду Волинської області від 11 вересня 2014 року позов було задоволено. Проте постановою апеляційної інстанції від 11 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20 квітня 2018 року зазначені судові рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд, з підстав вказаних у даній постанові.

При новому розгляді даної справи рішенням Господарського суду Волинської області від 20 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 7 травня 2019 року (а.с.56-57), в позові Відповідача про стягнення з Позивача заборгованості в сумі 98242 грн 43 коп. відмовлено.

Верховний Суд в постанові від 7 травня 2019 року по справі № 903/618/14, зокрема, зазначив, що: "згідно висновку експертів від 30.10.2017 №158/15-35 за результатами проведення судової експертизи комп`ютерної техніки та програмних продуктів, згідно п.12 якого: "З теоретичної точки зору, не виключена така ситуація, що треті особи шляхом несанкціонованих дій, без відома ФОП Печук І.В., заволоділи персональними даними для входу в систему інтернет-банку "Приват 24" (логін, пароль, цифровий підпис) та здійснили формування та відправку платіжного доручення №2211 від 21.11.2013р., яке згідно матеріалів справи було виконано Банком".

Як з`ясовано судом першої інстанції, слідство щодо неправомірного перерахування коштів в сумі 95000,00 грн. з рахунку Фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ "ТЕК-Еталон" згідно з платіжним дорученням №2211 від 21.11.2013 триває та проводиться Шацьким відділенням поліції ГУНП у Волинській обл. (ст. 185 ч. 1 КК України (кримінальне провадження 0000298) та Солом`янським управлінням поліції ГУНП у м. Києві ( ст. 190 ч.2. КК України (кримінальне провадження 0000089), винних осіб співробітниками поліції не знайдено, грошові кошти Відповідачу не повернуті."

Вищезазначені встановлені обставини, з урахуванням висновків Верховного Суду, які наведені у постанові від 20 квітня 2018 року в справі №903/618/14 підтверджують обставини, що Відповідачем не доведено вчинення Позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за поточним рахунком. Натомість судами встановлено обставини, щодо безпідставного списання коштів про яке невідкладно повідомив Позивач Відповідача .

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, преюдиціальністю є обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Зі змісту частини 4 статті 75 ГПК України можна зробити висновок, що однією з цілей цієї норми законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

Згідно із пунктом 6.3 Договору, у разі безпідставного або помилкового переказу грошей з рахунку Відповідача, Позивач зобов`язався переказати (повернути) Позивачу списану суму коштів і сплатити Позивачу пеню у розмірі 5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний випадок порушення.

Як уже було встановлено вище, Відповідач списав з рахунку Позивача кошти в сумі 90133 грн 68 коп. на погашення заборгованості по кредитному договору, в стягненні якої судами було відмовлено з огляду на її безпідставність (справа №903/618/14), згідно виписки Відповідача списання проводилось в період з 2 грудня 2013 року по 17 серпня 2015 року (а.с.24-25).

В той же час апеляційний господарський суд наголошує на тому, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті) або на підставі розрахункових документів стягувачів.

Враховуючи усі вищеописані обставини, Відповідачем не доведено право на списання коштів з рахунку Позивача без його доручення (розпорядження). Водночас колегією суддів встановлено відсутність будь-яких доказів про наявність заборгованості Позивача перед Відповідачем (що й було спростовано судовими рішення по справі №903/618/14) у зв`язку з чим доводи Відповідача на договірне списання коштів в рахунок погашення заборгованості не заслуговують на увагу.

Відтак, зважаючи на те, що матеріалами справи №903/618/14 доведено неправомірність перерахування Відповідачем з рахунку Позивача коштів в сумі 95000 грн на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК-Еталон», згідно платіжного доручення № 2211 від 21 листопада 2013 року, то на переконання колегії суду всі наступні транзакції Відповідача починаючи з 21 листопада 2013 року по 29 травня 2014 року на погашення даної заборгованості проводились безпідставно, що в свою чергу свідчить про підставність та обгрунтованість позовних вимог Позивача.

Отже, на підставі усього вищевстановленого в даному судовому рішенні, колегія суддів приходить до висновку, що відповідні кошти підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача як безпідставно перераховані.

До такого ж висновку прийшов місцевий господарський суд, однак ним було позов задоволено частково в сумі 68191грн 50 коп. (в задоволенні позову в стягненні 21942 грн 18 коп. було відмовлено), з огляду на застосування позовної давності за період з 17 березня 2011 року по 14 травня 2014 року.

З огляду на усе вищевказане, суд апеляційної інстанції досліджуючи питання позовної давності та її застосування, зазначає наступне.

Відповідачем у відзиві на позов заявлено про застосування строку позовної давності, зокрема по транзакціях проведених в період з 2 грудня 2013 року по 14 травня 2014 року, які містяться в матеріалах справи №903/618/14. Також Відповідач вказав, що по транзакції за 29 травня 2014 року та 17 серпня 2015 року Позивач повинна бути обізнана в період їх вчинення.

Суд констатує, що за змістом даний документ відповідає вимогам письмової заяви сторони щодо застосування позовної давності і лише назвою визначений інакше.

В той же час апеляційний господарський суд констатує, що Відповідач заявив про застосування позовної давності, оскільки позовна заява Позивача про стягнення 90133 грн 68 коп., подана після спливу (на переконання Відповідача) строку позовної давності відповідно до статті 256 ЦК України, а саме після спливу більше трьох років, з огляду на перерахування таких коштів за період з 2013 року по серпень 2015 року та наявність відповідної виписки по рахунку Позивача в матеріалах справи №903/618/14 (що на переконання Відповідача свідчить про обізнаність з таким перерахуванням коштів ще за довго до отримання виписки Позивача від 22 квітня 2019 року).

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас, позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття "позовна" вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки, метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто, тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

В той же час, порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідач безпідставно списав з рахунку Позивача кошти в сумі 90133 грн 68 коп. на погашення заборгованості по кредитному договору (що підтверджується випискою Відповідача, списання проводилось в період з 2 грудня 2013 року по 17 серпня 2015 року (а.с.24-25)) в стягненні якої судом було відмовлено в справі № 903/618/14.

При цьому як встановлено вище в даній судовій постанові такі кошти були списані безпідставно та необгрунтовано.

З матеріалів справи вбачається, що в березні 2019 КП «Волинський обласний санаторій «Лісова пісня» повідомлено Позивача, що в серпні 2015 на рахунок відкритий у Відповідача було перераховано за товар кошти в сумі 65000 грн.

Позивач 19 березня 2019 року, зважаючи на ту обставину, що з грудня 2013 він не користувався послугами банку та не використовувала даний рахунок, звернувся із запитом до Відповідача щодо надання відомостей про рух грошових коштів по всіх рахунках у Відповідача за період з 1 листопада 2013 року по 19 березня 2019 року (а.с. 18).

Відповідач своїм листом від 22 квітня 2019 року повідомив Позивача, що на підставі підпункту 1.1.3.2.12 Умов і правил надання банківських послуг грошові кошти були списані в рахунок погашення заборгованості, що виникла на підставі невиконання Позивачем взятих на себе зобов`язань по погашенню кредиту (а.с. 19-20).

А саме, Позивач зазначає, що, згідно виписки Відповідача на запит Позивача в період з 1 грудня 2013 року по 29 травня 2014 року Позивачем списано 25133 грн 68 коп, всього списано коштів в сумі 90133 грн 68 коп. (а.с. 22-26).

При цьому, Позивач акцентує увагу (що й в свою чергу не доведено Відповідачем), що з огляду на відсутність будь-якої заборгованості перед Відповідачем (що й в свою чергу було підставою для відмови у задоволенні позовних вимог відповідача до Позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором по справі №903/618/14) він не міг знати, тай не знав про те, що Відповідач може здійснити будь-яке списання коштів з рахунку Позивача без його згоди в разі надходження на нього коштів.

В той же час, доводи Відповідача щодо обрахунку позовної давності саме станом на 2014 рік (20 серпня 2014 року - день надходження відповідної виписки до суду), коли Відповідачем було надано виписку по справі № 903/618/14 про рух коштів за період з 17 березня 2011 року по 14 травня 2014 року, а відтак на переконання Відповідача (та й місцевого господарського суду) Позивачу було відомо про рух коштів за цей період, а саме про їх безпідставне списання, не заслуговують на увагу, зважаючи на таке.

Проаналізувавши судові рішення по справі №903/618/14 вбачається, що Відповідачем не доведено факт існування заборгованості Позивача за кредитним договором, а відтак і відсутні підстави для стягнення коштів з Відповідача на користь Позивача в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору.

Суд наголошує на тому, що рішення по справі №903/618/14 набрало законної сили після винесення апеляційним господарським судом постанови від 25 лютого 2019 року.

Причому згідно положення статті 1073 ЦК України після виявлення банком факту безпідставного списання коштів, останній негайно зобов`язаний зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта.

Відтак, з набранням законної сили вказаним судовим рішенням (тим більше після залишення його без змін постановою Верховного Суду від 7 травня 2019 року) у відповідача в силу дії статті 1073 ЦК України виник обов`язок повернути вказані кошти, чого (як встановлено судом) Відповідач не зробив.

При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що всі дії Позивача щодо доведення обставин відсутності в нього заборгованості по кредитному договору (справа №903/618/14) свідчать про те, що Позивач розраховував та бажав досягти результату доведеності відсутності у нього будь-якої заборгованості перед Відповідачем.

Як уже було зазначене вище в даному судовому рішенні, Позивачем до матеріалів справи було долучено лист від 22 квітня 2019 року адресований Позивачу зі змісту котрого вбачається, що Відповідач не заперечує, що ним було здійснено списання коштів з рахунку Позивача в рахунок невиконання Позивачем взятих на себе зобов`язань по погашенню кредиту, що по-суті ще раз вказує на небажання Відповідача повернути кошти, а відтак вказало на необхідність захисту свого права.

З огляду на все вищевстановлене колегія суду прийшла до висновку, що зважаючи на порушення права Позивача з огляду на безпідставне списання таких коштів та відмову повернення вказаних коштів, у Позивача виникло право на захист порушеного, на його думку права, а відтак саме з цього розпочався строк позовної давності (тобто саме з цього часу Позивач став обізнаним про порушення свого права) на звернення з даним позовом в судовому порядку за захистом своїх порушених прав та інтересів (з моменту невиконання Відповідачем обов`язку щодо повернення коштів за статтею 1073 ЦК України з моменту набрання рішенням в справі №903/618/14 законної сили (25 лютого 2019 року).

Таким чином заява Відповідача про застосування позовної давності до вимог Позивача є такою що не знайшла свого підтвердження виходячи із доказів наявних в матеріалах справи, що в свою чергу вказує на безпідставність висновків місцевого господарського суду, що призвело до відмови ним в позові щодо стягнення 21 942 грн 18 коп..

Враховуючи вказане апеляційний господарський суд скасовує оспорюване судове рішення в цій частині, та задовольняє позов повністю (задоволивши при цьому апеляційну скаргу Позивача).

Окрім того, Позивач просив стягнути витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 5000 грн, з огляду на що колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Із долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що 4 червня 2019 року між Позивачем (клієнт) та Адвокатом Петровою Н. П. був укладений договір про надання правової допомоги № 13/3, за умовами якого, адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених чим договором (а.с. 101).

За змістом 126 ГПК України можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Як слідує з матеріалів справи Позивач сплатив на користь адвоката грошові кошти в сумі 6000 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 14 листопада 2019 року з призначенням платежу: «оплата послуг за договором про надання правової допомоги від 04.06.2019» (а.с. 107).

До матеріалів справи позивачем було долучено детальний опис наданих адвокатських послуг від 8 листопада 2019 року, рахунок на оплату послуг № 11/11/19 на суму 6000 грн, розрахунок суми гонорару за правничу допомогу (102-107).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

При цьому, суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Частинами 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічні правові висновки про застосування норм процесуального права щодо співмірності судових витрат викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року в справі №922/445/19, які враховуються апеляційним господарським судом в силу частини 4 статті 236 ГПК України.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які заяви Відповідача, котрі б заперечували розмір судових витрат на правничу допомогу, визначений представником Позивача.

З огляду на все вищевстановлене апеляційний господарський суд наголошує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, з огляду на усе вищеописане, Позивач згідно з положеннями статті 74 ГПК України довів надання йому адвокатом зазначених послуг у суді першої інстанції.

Водночас, колегія суддів констатує, що частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно, зважаючи на задоволення позовних вимог в повному обсязі, та частину 4 статті 129 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку про задолення заяви Позивача щодо стягнення 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Все вищевказане в свою чергу вказує на безпідставність висновків місцевого господарського суду щодо зменшення з власної ініціативи витрат на правничу допомогу адвоката (виходячи з критерію співрозмірності та реальності адвокатських витрат) та про порушення при цьому судом першої інстанції норм процесуального права.

Враховуючи вказане апеляційний господарський суд скасовує оспорюване судове рішення в цій частині , та стягує з Відповідача 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Підсумовуючи усе вищеописане в даній постанові Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи усе вищевстановлене в даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський прийшов до висновку, щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі з огляду на їх підставність та доведеність.

Відповідно приймаючи таке рішення апеляційний господарський суд задоволює апеляційну скаргу Позивача.

Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неповне з`ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та про порушення норм процесуального права, що в силу дії пунктів 1, 2 та 4 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України.

З огляду на все вищевказане, суд скасовує рішення Господарського суду Волинської області від 19 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та змінює в частині розподілу судових витрат.

Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, за розгляд апеляційної скарги суд покладає на Відповідача.

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни на рішення Господарського суду Волинської області від 19 листопада 2019 року в справі №903/590/19 - задоволити.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 19 листопада 2019 року в справі №903/590/19 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог в сумі 21942 грн 18 коп. та часткового задоволення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також змінити в частині розподілу судового збору, виклавши резолютивну частину рішення в редакції наступного змісту:

"1) Позов задовольнити.

2) Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул.Грушевського,1Д, м.Київ, 01001, ) на користь Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 , рахунок № НОМЕР_3 в філії Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк», МФО 303398) 90133 грн 68 коп. безпідставно списаних коштів, 1921 грн витрат по судовому збору та 5000 грн витрат на професійну правову допомогу адвоката".

3. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул.Грушевського,1Д, м.Київ, 01001, ) на користь Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 , рахунок № НОМЕР_3 в філії Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк», МФО 303398) 3153 грн витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Господарському суду Волинської області видати відповідні накази.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

7. Справу № 903/590/19 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Петухов М.Г.