ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року Справа № 902/594/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Новосельській О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" на рішення господарського суду Вінницької області від 20.11.2019 р. у справі №902/594/19 (суддя Маслій І.В., повний текст рішення складено 02.12.2019р.)

за позовом державного підприємства "Адміністрація річкових портів"

до приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) Міністерство інфраструктури України

2) Вінницька міська рада

про передачу майна вартістю 3724565 грн.

за участю представників:

позивача Черкашин О.А.,

відповідача не з`явився,

третьої особи 1 - не з`явився,

третьої особи 2 Калачик Н.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 20.11.2019 р. в справі №902/594/19 позов державного підприємства "Адміністрація річкових портів" до приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" про передачу майна вартістю 3724565грн., задоволено повністю. Зобов`язано приватне акціонерне товариство "Київський річковий порт" передати державному підприємству "Адміністрація річкових портів" нежитлові будівлі, що складаються з адміністративного будинку площею 891,4 кв.м. та складу площею 31,5 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Миколи Оводова (колишня вул. Козицького), буд. 64. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" на користь державного підприємства "Адміністрація річкових портів" 55868,48грн. витрат пов`язаних із сплатою судового збору та 33000 грн. витрат пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" на користь Міністерства інфраструктури України 38,48 грн. - витрат пов`язаних із розглядом справи.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що рішенням господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 року у справі № 7/93/2012/5003 (залишене в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій) визнано право власності за державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України на нежитлові об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Козицького, буд. 64, і складаються з адміністративного будинку та складу.

Суд першої інстанції, вказує, що встановлені рішенням Господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 р. у справі № 7/93/2012/5003 обставини мають преюдиційне значення для вирішення даного спору, в якому встановлені обставини щодо відповідача.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. А тому факт наявності майна у незаконному володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном встановлено рішенням господарського суду Вінницької області №7/93/2012/5003 від 28.02.2013 та не спростовано відповідачем при розгляді даної справи.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 136900892 від 07.09.2018 р., нежитлові будівлі за адресою: м.Вінниця, вул. Миколи Оводова (колишня Козицького), буд. 64, на підставі вищевказаного судового рішення, були зареєстровані на праві державної власності за Міністерством інфраструктури України.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 136903938 від 07.09.2018 р., нежитлові будівлі за адресою: м. Вінниця, вул. Миколи Оводова (колишня Козицького), буд. 64, за позивачем було зареєстроване похідне право на зазначені об`єкти, а саме право господарського відання.

З огляду на викладене суд вважає, що державне підприємство Адміністрація річкових портів є належним позивачем у даній справі, а вимога про зобов`язання приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" передати державному підприємству "Адміністрація річкових портів" нежитлові будівлі, що складаються з адміністративного будинку площею 891,4 кв.м. та складу площею 31,5 кв.м. які знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Миколи Оводова (колишня Козицького), буд. 64 є належним способом захисту порушеного права. Наведене вище спростовує доводи відповідача, зокрема щодо неналежного позивача, а також щодо відсутності доказів, які б вказували на користування майном саме відповідачем.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник вказує, що вартість майна та відповідно ціна позову була визначена на підставі недійсного висновку про вартість майна, термін дії якого на момент звернення позивачем до суду, закінчився.

Апелянт звертає увагу, що у рішенні господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 р. по справі №7/93/2012/5003 державне підприємство "Адміністрація річкових портів", не було стороною. Приймаючи рішення суд першої інстанції визнав рішення господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 р. по справі №7/93/2012/5003 належним доказом факту наявності майна у відповідача, незважаючи на те, що з моменту його ухвалення пройшло більше шести років. Таким чином апелянт вважає, що таке рішення є неналежним доказом.

На думку апелянта даний позов не відноситься до віндикаційного позову, у зв`язку з чим позивач у своєму позові визначив неналежну правову підставу та обрав неналежний спосіб захисту. Крім того, відповідач вважає, що позивачем не було надано доказів, які підтверджують факт вибуття майна з його володіння та наявності майна у незаконному володінні відповідача на момент розгляду справи в суді.

Позивач, державне підприємство "Адміністрація річкових портів", подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що відповідач стверджує, про неможливість визначення вартості майна та відповідно визначення ціни позову, однак не вказує, які наслідки для суду та учасників справи несе така обставина. Позивач посилаючись на постанову Касаційного господарського суду від 24.07.2018 р. у справі №916/3255/17 вказує, що часткова недоплата учасником справи судового збору не повинна створювати такому учасникові перешкод у доступі до правосуддя на подальших стадіях провадження справи, що узгоджується з принципом верховенства права. Стосовно твердження відповідача, що рішення господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 р. у справі №7/93/2012/5003 є неналежним доказом наявності майна у його володінні, оскільки з дати винесення даного рішення пройшло більше 6 років, позивач вважає, що вони є безпідставними, оскільки законом не обмежено строк дії в часі положень ч.4 ст. 75 ГПК України.

До відзиву на апеляційну скаргу позивач також подає додаткові докази на підтвердження факту володіння відповідачем спірним майном, а саме адвокатський запит №1125/19 від 25.11.2019 р. та відповідь на нього від 29.11.2019 р. №01-00-011-60995 разом із доданими до нього копіями договорів оренди.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство інфраструктури України подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення господарського суду Вінницької області від 02.12.2019 р. у справі №902/594/19 залишити без змін.

Вказує, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.09.2018 р. №136903938 за державним підприємством "Адміністрація річкових портів" зареєстровано похідне право на зазначені об`єкти, а саме право господарського відання на нежитлові будівлі за адресою: м. Вінниця, вул. Миколи Оводова (колишня Козицького), буд. 64. Міністерство інфраструктури України звертає увагу, що відповідно до ст.136 ГПК України щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимога про зобов`язання приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» передати державному підприємству «Адміністрація річкових портів» нежитлові будівлі, що складаються з адміністративного будинку площею 891,4 кв.м. та складу площею 31,5 кв.м. які знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Миколи Оводова (колишня Козицького), буд. 64 - є належним способом захисту порушеного права.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Вінницька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 02.12.2019 р. у справі №902/594/19 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відтак є законним та скасуванню не підлягає. Вінницька міська рада звертає увагу на те, що згідно ч.5 ст. 22 ГК України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Вказує, що наказом Міністерством інфраструктури України від 23.12.2013 р. №1039 "Про закріплення майна" за державним підприємством "Адміністрація річкових портів" закріплено на праві господарського відання нежитлові об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Козицького, 64 і складаються з адміністративного будинку літ."А" площею 891,4 кв.м. та складу літ. "В" площею 31,5 кв.м.. Таким чином Міністерством інфраструктури України в установлений законом спосіб закріплено за державним підприємством «Адміністрація річкових портів» похідне від права власності речове право господарського відання на спірне майно, чим повністю нівелюються посилання апелянта на те, що державне підприємство «Адміністрація річкових портів» не є власником майна і не було стороною справи у попередньому судовому процесі.

Також Вінницька міська рада звертає увагу суду на листування між державним підприємством "Адміністрація річкових портів" та приватним акціонерним товариством "Київський річковий порт", зміст якого підтверджує факт наявності майна у незаконному володінні відповідача.

У судове засідання, призначене на 17.02.2020 р., відповідач - приватне акціонерне товариство "Київський річковий порт" та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Міністерство інфраструктури України не забезпечили явку своїх повноважних представників, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується відповідними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Про причини своєї неявки останні суд не повідомили.

Враховуючи приписи ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності відповідача та третьої особи 2.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно п. 8 ч.3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Нормами ч.2 ст. 164 ГПК України визначено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Вимогами статті 80 ГПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем також було заявлено клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи на підтвердження факту володіння відповідачем спірним майном, а саме адвокатського запиту №1125/19 від 25.11.2019 р. та відповіді на нього від 29.11.2019 р. №01-00-011-60995 за підписом заступника Вінницького міського голови Сергія Тимощука разом із доданими до нього копіями договорів оренди.

Однак в судовому засіданні представник позивача не зміг обґрунтувати поважність причин, що зумовили неможливість подання позивачем таких доказів до суду першої інстанції у встановлений законом строк.

Судом не приймаються до уваги пояснення представника позивача Черкашина О.А., що вищевказані докази не були подані до суду першої інстанції, у зв`язку з тим, що відповідач не заперечував факту володіння майном, що є предметом спору та такі обставини не були відображені останнім у відзиві на позовну заяву, а така позиція була озвучена представником відповідача лише на останньому судовому засіданні 20.11.2019 р..

Колегією суддів звертає увагу на те, що виходячи з принципу змагальності господарського процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції. Таким чином позивач зобов`язаний був надати до суду першої інстанції усі докази щодо предмету та підстав заявлених ним позовних вимог в обсязі визначеному ним самим, а не подавати до суду докази по мірі заперечення відповідачем обставин на які такі докази вказують.

У відповідності до ч.8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи наведене, а також те, що з поданих пояснень не вбачається поважних причин, які б свідчили про неможливість подання позивачем таких доказів до суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання та долучення таких доказів до матеріалів справи.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзиви на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 року у справі №7/93/2012/5003 (залишене в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій) за позовом заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України до приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: фонду державного майна України та державного підприємства "Адміністрація річкових портів", визнано право власності за державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України на нежитлові об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Козицького, буд. 64, і складаються з адміністративного будинку площею 891,4 кв.м. та складу площею 31,5 кв.м..

Наказом Міністерства інфраструктури України від 23.12.2013 №1039 Про закріплення майна за державним підприємством Адміністрація річкових портів закріплено на праві господарського відання нежитлові об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: м.Вінниця, вул. Козицького, 64, а саме адміністративний будинок лiт."А" площею 891,4 кв.м. та склад лiт. "В" площею 31,5 кв.м.. Керівнику державного підприємства Адміністрація річкових портів доручено здійснити заходи щодо оформлення на майно права державної власності та права господарського відання (т.1, а.с.49).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 136900892 від 07.09.2018 р., нежитлові будівлі за адресою: м.Вінниця, вул. Миколи Оводова (колишня Козицького), буд. 64, на підставі вищевказаного судового рішення, були зареєстровані на праві державної власності за Міністерством інфраструктури України (т.1, а.с.17)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 136903938 від 07.09.2018 р., нежитлові будівлі за адресою: м. Вінниця, вул. Миколи Оводова (колишня Козицького), буд. 64, за позивачем було зареєстроване похідне право на зазначені об`єкти, а саме право господарського відання (т.1, а.с. 18).

Листом № 01/05-415 від 18.06.2019 р. позивач звернувся до відповідача, в якому зазначено, що за державним підприємством Адміністрація річкових портів зареєстровано право господарського відання на об`єкти нерухомого майна, що належать до державної форми власності (інформація є загальнодоступною у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), а саме на нежитлові будівлі складаються з адміністративного будинку літ. А площею 891,4 кв.м., та складу літ. В площею 31,5 кв.м. за адресою: Вінницька обл., м.Вінниця, вул. Оводова Миколи, будинок, 64. Станом на 14.06.2019р. державне підприємство Адміністрація річкових портів не має доступу до вищевказаного майна, зокрема через дії осіб, які посилаються на те, що об`єкти перебувають у володінні приватного акціонерного товариства Київський річковий порт. Між державним підприємством Адміністрація річкових портів та приватним акціонерним товариством Київський річковий порт немає будь-яких договірних відносин щодо вищевказаного майна, отже, товариство володіє ним безпідставно. Враховуючи вищевикладене, вимагаємо негайно передати державне майно (нежитлові будівлі що складаються з адміністративного будинку літ. А площею 891,4 кв.м., та складу літ. В площею 31,5 кв.м. за адресою: Вінницька обл., м.Вінниця, вул. Оводова Миколи, будинок, 64) державному підприємству Адміністрація річкових портів, а також надати засвідчені належним чином копії документів (договорів, угод, тощо) наявних у товариства, пов`язаних із експлуатацією вказаних будівель, зокрема, але не виключено, щодо електропостачання, водопостачання (водовідведення), теплопостачання та інше. Також, з огляду на той факт, що особи які на даний час перебувають у будівлях, посилаються на наявність договірних відносин щодо користування (оренди, тощо) окремими приміщеннями, просимо надати засвідчені належним чином копії відповідних договорів (угод, тощо) наявних у товариства.

Відповідач листом від 18.06.2019 р. № 01-29-300 надав відповідь позивачу на лист № 01/05-415 від 18.06.2019 р. в якому зазначив, що рішенням господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 по справі № 7/93/2012/5003 визнано право власності за державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України, пр-т Перемоги, 14, м. Київ, 01135 (ідентифікаційний код - 37471967) на нежитлові об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Козицького, 64 і складаються з адміністративного будинку літ."А" площею 891,4 кв. м. та складу літ. "В" площею 31,5 кв. м. У рішенні господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 по справі № 7/93/2012/5003, державне підприємство Адміністрація річкових портів не є стороною. В зв`язку із зазначеним вище, приватне акціонерне товариство Київський річковий порт не може виконати зазначене вище рішення державному підприємству Адміністрація річкових портів, оскільки такі дії будуть суперечити чинному законодавству України. Також зазначаємо, що приватне акціонерне товариство Київський річковий порт готовий виконати рішення суду, але виключно належній стороні, особі, на користь якої воно було прийняте, а саме: Міністерству інфраструктури України.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається свої майном на власний розсуд. Власник має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що даний позов не є віндикаційним, а позивач у своєму позові визначив неналежну правову підставу та обрав неналежний спосіб захисту зважаючи на наступне.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.10.2019 р. у справі № 908/1090/18.

Колегія суддів звертає увагу, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №48/340).

На підставі викладеного, надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, господарський суд Вінницької області дійшов правильного висновку про відповідність заявленого віндикаційного позову способам захисту цивільних прав позивача, встановленим законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, підставою позовних вимог, у справі №7/93/2012/5003, є посилання прокурора та позивача на те, що оспорюване майно під час приватизації не передавалось Фондом державного майна України до статутного фонду відповідача, а його включення останнім до статутного фонду відбулось незаконно, а також рішення постійно діючого Вінницького Третейського суду при ТБ "Всеукраїнська" від 02.08.2006 р. скасовано в судовому порядку.

Рішенням суду у справі №7/93/2012/5003 від 28.02.2013 р. встановлено, що оскільки спільне нерухоме майно не було внесене Фондом державного майна до статутного капіталу відповідача, то його власником залишилась держава. В рішенні також вказано, що встановлені судом обставини, якими в тому числі є реєстрація права власності відповідачем, фактичне володіння і користування спірним майном, свідчать про невизнання відповідачем власності держави Україна на спірне майно, а тому вимога про визнання права власності на спірне майно є правомірною.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішенням господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 р. у справі №7/93/2012/5003 дійсно було встановлено факт перебування спірного майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність правових підстав для володіння таким майном.

Відповідно ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи зазначене, встановлені рішенням господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 р. у справі № 7/93/2012/5003 обставини мають преюдиційне значення для вирішення даного спору, в якому встановлені обставини щодо відповідача.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, статті 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Разом з тим колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду не бере до уваги доводи апелянта про те, що рішення господарського суду Вінницької області від 28.02.2013 р. у справі № 7/93/2012/5003 є неналежним доказом факту наявності у відповідача спірного майна, оскільки з дня його ухвалення минуло більше 6 років. Колегія суддів звертає увагу на те, що у відповіді від 18.06.2019 р. на лист позивача №01/05-415 від 18.06.2019 р. відповідач не заперечує факт володіння спірним нерухомим майном, а лише посилається, на не можливість виконання судового рішення від 28.02.2013 р., оскільки державне підприємство не є стороною у справі № 7/93/2012/5003. Також приватне акціонерне товариство "Київський річковий порт" зазначає, що воно готове виконати вищевказане рішення суду, але виключно належній стороні, на користь якої воно було прийняте, а саме Міністерству інфраструктури України. Будь-яких доказів, що підтверджували б факт вибуття спірного майна з незаконного володіння відповідача матеріали справи не містять та відповідачем подано не було. Таким чином обставини встановлені у рішенні від 28.02.2013 р. у справі № 7/93/2012/5003 в сукупності з обставина викладеними в листі приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" від 18.06.2019 №01-29-300 свідчать про перебування спірного майна у незаконному володінні відповідача.

На думку суду доводи апелянта про те, що державне підприємство Адміністрація річкових портів не є стороною у справі №7-93/2012/5003, а тому не може витребовувати спірне майно є необґрунтованими зважаючи на наступне.

Згідно ч.5 ст. 22 ГК України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду викладеній у постанові від 23.10.2019 р. у справі №5015/5293/11 при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами (ч.1 ст. 136 ГПК України).

Факт закріплення за державним підприємством "Адміністрація річкових портів" на праві господарського відання нежитлових об`єктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Козицького, 64 і складаються з адміністративного будинку літ."А" площею 891,4 кв.м. та складу літ. "В" площею 31,5 кв.м. підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №136903938 від 07.09.2018 р..

Згідно ч. 3 ст. 136 ГК України, щодо захисту права господарського відання, застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Таким чином, державне підприємство Адміністрація річкових портів має право звертатись з віндикаційним позовом до приватного акціонерного товариства Київський річковий порт для захисту свого речового права.

Нормами ст. 163 ГПК України визначено, що у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - ціна позову визначається вартістю майна. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було визначено вартість спірного майна з якого і сплачено судовий збір, як зі спору майнового характеру, і суд не зобов`язаний визначати вартість даного майна самостійно, оскільки такий обов`язок покладається на позивача.

У відповідності до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак всупереч цьому скаржником не було подано суду контррозрахунків вартості спірного майна на підтвердження своїх доводів, а судом не було встановлено обставин, що свідчили б про те, що ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна.

На підставі вищесказаного, колегією суду не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення згідно з п. 2, 3 ст. 277 ГПК України.

Що стосується заявлених третьою особою судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом господарської справи колегія суддів зазначає наступне.

31.01.2020р. на виконання ухвали суду про відкриття апеляційного провадження Міністерством інфраструктури України було подано до суду відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ст. 263 ГПК України до відзиву Міністерством інфраструктури України були додані докази надсилання копій відзиву іншим учасникам справи.

Також 31.01.2020 р. до суду від Міністерства інфраструктури України надійшла заява про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом апеляційної скарги. Заява мотивована тим, що під час апеляційного перегляду судового рішення у даній справі Міністерством інфраструктури України як третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача понесено судові витрати в розмірі 67,48 грн., які виникли в зв`язку надісланням учасникам справи копії відзиву.

Відповідно до статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Як зазначено в ч. 13 ст. 129 ГПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягується на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

На обґрунтування понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи Міністерством інфраструктури України надано суду розрахунок судових витрат на загальну суму 67,48 грн, що підтверджується фіскальними чеками АТ Укрпошта про надіслання поштових відправлень сторонам від 24.01.2020 р., що були подані до суду разом із відзивом на апеляційну скаргу.

З огляду на викладене, судові витрати Міністерства інфраструктури України як третьої особи підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у відповідності до вимог ч. 4, 13 ст.129 ГПК України.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн., які позивач просить йому відшкодувати з огляду на укладений з адвокатом договір про надання правової (правничої) допомоги від 20.08.2019 р., апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, але не виключно, витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з приписів ч.5, 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідна заява про судові витрати була подана позивачем до Північно-західного апеляційного господарського суду в день судового засідання 17.02.2019 р.. До заяви додаються копії договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.08.2019 р. та акту прийому-передачі наданих послуг від 17.02.2020 р..

Таким чином у розумінні ч.5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співрозмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Водночас, колегія суддів зауважує, що докази, що підтверджують розмір витрат на правову допомогу, разом із заявою про судові витрати були надані адвокатом позивача Черкашиним О.А. лише до Північно-західного апеляційного господарського суду. Будь-які докази надіслання даної заяви з додатками іншим учасникам справи позивачем надані суду не були.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини "Гурепка проти України №2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Аналіз положень статей 126-129 ГПК України вказує на те, що процесуальне законодавство надає можливість іншій стороні подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у разі незгоди із розрахунком витрат, наведеним у відповідній заяві.

Відповідно до частини 9 статті 80 ГПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Таким чином, склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягає доведенню, а відтак ненадсилання копій відповідних доказів фактично призводить до порушення принципу змагальності, неможливості іншим учасникам судового розгляду бути ознайомленим із їхнім змістом, позбавляє можливості надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку (аналогічний висновок викладено у додатковій постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/2821/18).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у випадку недотримання позивачем вимог щодо належного направлення відповідних копій документів відповідачеві, а також у разі ненадання суду підтвердження факту такого надсилання, суд з огляду на положення статті 80 ГПК України не може брати до уваги докази понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду відповідної заяви. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.12.2019 р. у справі №902/844/18.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ч.3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.74, 76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 20.11.2019 р. у справі №902/594/19 залишити без змін, апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" - без задоволення.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" (вул. Верхній Вал, буд. 70, м. Київ, 04071, ) на користь Міністерства інфраструктури України (проспект Перемоги, буд. 14, м. Київ, 01135, ) 67,48 грн. витрат пов`язаних із розглядом справи.

3. Доручити господарському суду Вінницької області видати судовий наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "25" лютого 2020 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.