РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.02.2020Справа № 910/18953/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Капішон В.В. розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи"

до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України

про стягнення 116899,54 грн.

за участю представників:

від позивача: Шимко Л. М., Зубенко Ю. Р.

від відповідача: Головко Т. В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство "КиївГазЕнерджи" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України " про стягнення 116899,54 грн, з яких: 87604,90 грн - основний борг, 15605,80 грн - пеня, 4452,82 грн - 3% річних, 9236,02 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань по договору №232318/Е/18 постачання природного газу від 21.02.2018.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 02.01.2020 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 910/18953/19 та постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання у справі на 28.01.2020.

28.01.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень на позов, відповідач зазначає, що згідно із п.2.7.2. договору № 232318/Е/18 від 21.02.2018, обов`язок надати належним чином оформлений акт приймання-передачі покладено на позивача. Позивач відправив акт приймання-передачі від 31.03.2018 на суму 91117,87 у грудні, тобто після надання газу та закінчення строку дії договору. За доводами відповідача, останній повністю сплатив позивачу суму передбачену договором № 232318/Е/18 від 21.02.2018 і за бухгалтерським обліком, заборгованості у відповідача не значиться.

У судовому засіданні 28.01.2020 суд оголосив перерву до 18.02.2020.

03.02.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Так, позивач зазначає, що ДП "КиївГазЕнерджи" пред`явлені позовні вимоги по договору №232318/Е/18 від 21.02.2018. Відповідно до п. 10.1. Договору № 232318/Е/18 від 21.02.2018 договір діє з 01.02.2018 по 31.03.2018, а тому послуги з постачання природного газу по даному договору в січні 2018 року позивачем не надавалися. Однак, відповідачем разом з відзивом на позовну заяву наданий акт від 31 січня 2018 року, який був складений на виконання умов договору №232318/Е/17 від 02.03.2017 року. Також, надані платіжні доручення, що підтверджують оплату відповідачем постачання природного газу за січень 2018 року, які окрім того надані відповідачем у іншій справі на підтвердження оплат по договору №232318/Е/17 від 02.03.2017 року.

14.02.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення, в яких відповідач вказує, що акт приймання-передачі природного газу на суму 91635,50 грн складений наприкінці січня 2018 року, у зв`язку із чим його оплата могла здійснюватись тільки з бюджетних коштів виділених на 2018 рік. Акт від 31.03.2018 складений наприкінці березня 2018 року (останній день строку дії договору), однак бюджетні кошти, на які передбачалась закупівля газу були використані повністю, а у законодавстві до процедури закупівлі газу внесені зміни, у зв`язку із чим відповідач стверджує про відсутність підстав для оплати спожитого газу за вказаним актом.

Представники позивача у судовому засіданні 18.02.2020 надали пояснення по суті позовних вимог справі, просили суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.02.2020 надав пояснення по суті заперечень на позов, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 18.02.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно із матеріалами справи, між Дочірнім підприємством "КиївГазЕнерджи" (постачальник, позивач) та Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (споживач, відповідач) укладений договір №232318/Е/18 постачання природного газу від 21.02.2018 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу в 2018 році природний газ (надалі - газ) в об`ємах і порядку, передбачених цим договором, а споживач зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити постачальнику вартість газу в розмірах, строки та в порядку, що передбачені цим договором (п.1.1. договору).

Сторонами погоджено, що договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.03.2018, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Умови цього договору розповсюджуються на відносини між сторонами, які виникли з 01.02.2018 (п. 10.1. договору).

Згідно із п.1.2. договору, річний обсяг постачання газу становить 16,9296 тис. куб.м.

Відповідно до п.1.3. договору, передача газу за договором здійснюється на межах балансової належності об`єктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (надалі - пункти призначення).

Право власності на газ переходить від постачальника до споживача у пунктах призначення, що визначені у п. 1.3. цього договору (п.1.4. договору).

Споживач отримує послуги розподілу газу газорозподільними системами міста Києва у Публічного акціонерного товариства "Київгаз" (надалі - оператор ГРМ) на підставі договору розподілу природного газу, яким регулюються правовідносини між Споживачем та Оператором ГРМ у частині розподілу/транспоргування до пунктів призначення та обліку газу на них.

У відповідності до п.2.7. договору, фактичний об`єм поставленого у розрахунковому періоді газу, що підлягає оплаті споживачем, підтверджується підписаним між постачальником та споживачем актом приймання-передачі газу, що складається на підставі даних оператора ГРМ та комерційних вузлів обліку газу.

Складання та підписання сторонами актів приймання-передачі газу відбувається в наступному порядку:

Споживач, до 5 (п`ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати Постачальнику засвідчену копію акту наданих послуг розподілу (транспортування) газу за розрахунковий місяць, складеного між Споживачем та Оператором ГРМ/Оператором ГТС. В іншому випадку, для розрахунку вартості поставленого за цим Договором газу застосовуються дані Оператора ГРМ/Оператора ГТС про об`єм розподіленого (протранспортованого) Споживачу газу. Постачальник має право самостійно звернутись до Оператора ГРМ/Оператора ГТС для отримання даних про об`єм газу, розподіленого (протранспортованого) для Споживача протягом розрахункового місяця (п.2.7.1.).

На підставі відомостей, отриманих в порядку, передбаченому пп. 2.7.1. договору, Постачальник протягом трьох робочих днів готує, підписує у уповноваженого представника, скріплює печаткою та надає для підписання Споживачу два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період (п.2.7.2.).

Споживач, протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі газу, зобов`язується повернути Постачальнику один примірник акта приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником Споживача, та скріплений печаткою (за її наявності), або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі газу (п.2.7.3.).

У випадку відмови від підписання акта приймання-передачі газу Споживачем, обсяг постачання (споживання) газу встановлюється Постачальником в односторонньому порядку, на підставі даних Оператора ГРМ/Оператора ГТС. Споживач в такому разі не позбавлений права звернутись до суду за вирішенням спору з приводу обсягів спожитого газу. До прийняття рішення судом та набрання таким рішенням законної сили, обсяг спожитого газу та вартість послуг з його постачання встановлюється відповідно до даних постачальника (п.2.7.4.).

Відповідно до п.2.8. договору акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків Споживача з Постачальником.

Відсутність у Споживача підписаних актів приймання-передачі газу не є підставою для порушення строку остаточного розрахунку, встановленого цим договором (пункти 4.4. та 4.5) та не звільняє його від відповідальності за порушення цих строків.

Відповідно до п. 4.7. договору оплата вартості газу здійснюється споживачем на підставі акту прийому-передачі природного газу в наступному порядку:

Оплату вартості газу Споживач здійснює протягом поточного місяця постачання у розмірі вартості планового обсягу постачання, передбачених договором на місяць поставки газу (п.4.7.1).

У випадку недоплати вартості газу за розрахунковий період Споживач проводить остаточний розрахунок до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим (п.4.7.3).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору позивач, за період з лютого 2018 року по березень 2018 року включно поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 189476,79 грн, в підтвердження чого позивач надає акти прийому-передачі газу від 28.02.2018 та від 31.03.2018.

В обґрунтування заявленого позову, позивач вказує, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором у відповідача виникла перед позивачем заборгованість у сумі 87 604,90 грн.

У зв`язку із простроченням грошового зобов`язання позивачем здійснено нарахування 15605,80 грн - пені, а також 3% річних у сумі 4452,82 грн та інфляційних втрат у сумі 9236,02 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із наданими позивачем в матеріали справи актами прийому-передачі газу від 28.02.2018 та від 31.03.2018, позивач у лютому 2018 року поставив відповідач газ на суму 98358,92 грн та у березні 2018 року - на суму 91117,87 грн.

Судом встановлено акт прийому-передачі газу від 28.02.2018 підписаний сторонами без зауважень.

Акт прийому-передачі газу від 31.03.2018 з боку відповідача не підписаний.

Позивач зазначає, що неодноразово здійснював направлення відповідачу акту прийому-передачі газу від 31.03.2018. Однак, у матеріалах справи містяться докази направлення акту від 31.03.2018 згідно із листом у грудні 2019 року.

Так, згідно із матеріалів справи, позивач листом від 02.12.2019 №1226/01 направив відповідачу для підписання акт прийому-передачі газу від 31.03.2018 на суму 91117,87 грн. Вказаний лист, згідно із відомостями "Укрпошта" щодо відстеження поштового відправлення, отриманий відповідачем 09.12.2019 року. Мотивованої відмови від підписання акту згідно із приписів п.2.7.3. договору відповідач позивачу не надав. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Разом з тим, у відповідності до пункту п.2.8. договору, відсутність у відповідача підписаних актів приймання-передачі газу не є підставою для порушення строку остаточного розрахунку, встановленого цим договором (пункти 4.4. та 4.5) та не звільняє його від відповідальності за порушення цих строків.

З урахуванням погоджених сторонами умов договору, відсутність акту приймання-передачі не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату за спожитий природний газ.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У пункті 4.7. договору сторонами погоджено, що відповідач здійснює оплату протягом поточного місяця постачання у розмірі вартості планового обсягу постачання, передбачених договором на місяць поставки газу. У випадку недоплати вартості газу за розрахунковий період відповідач проводить остаточний розрахунок до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань оплату поставленого позивачем газу у період з лютого по березень 2018 року здійснив частково, у зв`язку із чим, заборгованість відповідача перед позивачем, у редакції заяви про зменшення позовних вимог, становила 87 604,90 грн.

Щодо наданих відповідачем платіжних доручень №217 від 22 лютого 2018 року, №295 від 03 березня 2018 року, №381 від 19 березня 2018 року, в підтвердження оплати за спожитий природний газ, то судом встановлено наступне.

Так, згідно із платіжними №217 від 22 лютого 2018 року, №295 від 03 березня 2018 року відповідачем здійснено оплату за спожитий природний газ у січні 2018 року.

Однак, укладений між сторонами договір №232318/Е/18 постачання природного газу від 21.02.2018 розповсюджується на правовідносини між сторонами з 01.02.2018, у зв`язку із чим, вказані платіжні доручення не приймаються судом як докази в підтвердження оплати за договором №232318/Е/18 від 21.02.2018.

Платіжним дорученням №381 від 19 березня 2018 року відповідачем було здійснено оплату за спожитий газ у лютому 2018 року та вказана оплата була врахована позивачем під час розрахунку заборгованості.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача про повну оплату поставленого позивачем природного газу у лютому-березні 2018 року не підтверджена належними доказами.

З приводу посилань відповідача на те, що акт прийому-передачі газу від 31.03.2018 складений наприкінці березня 2018 року (останній день строку дії договору), однак бюджетні кошти, на які передбачалась закупівля газу вже були використані відповідачем, суд вважає безпідставними, оскільки частиною першою статті 96 ЦК України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Окрім того, частина 2 статті 218 ГК України та стаття 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

З урахуванням наведеного, відсутність у відповідача бюджетного фінансування не звільняє його від взятих на себе зобов`язань за договором в частині оплати спожитого газу та відповідальності встановленої договором у зв`язку із порушенням зобов`язань.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене вище, оскільки матеріалами справи підтверджується невиконане зобов`язання за договором у сумі 87 604,90 грн, належних доказів в спростування вказаної заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 87604,90 грн.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У зв`язку із простроченням оплати вартості поставленого товару позивачем заявлено до стягнення з відповідача пені у сумі 15605,80 грн, 3% річних у сумі 4452,82 грн та інфляційних втрат у сумі 9236,02 грн.

Нарахування пені здійснено позивачем за періоди: з 15.03.2018 по 20.03.2018, з 15.04.2018 по 14.10.2018.

Нарахування 3% річних здійснено позивачем за періоди: з 15.03.2018 по 20.03.2018 та з 15.04.2018 по 19.12.2018.

Інфляційні втрати нараховані з 15.04.2018 по 19.12.2018.

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за спожитий природний газ передбачена у п. 6.2.2. договору, відповідно до якого сторони погодили, що за порушення строків оплати, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Перевіривши розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у сумі 15440,64 грн, 3% річних у сумі 4441,52 грн та інфляційні втрати у сумі 8275,24 грн, у зв`язку із чим, суд задовольняє вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат частково.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення 116899,54 грн.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський,6, ідентифікаційний код 24978319) на користь Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" (01103, м. Київ, вул. Михайла Бойчука, 4-б, ідентифікаційний код 39835779) заборгованість у сумі 87604,90 грн, пеню у сумі 15440,64 грн, 3% річних у сумі 4441,52 грн, інфляційні втрати у сумі 8275,24 грн та судовий збір в розмірі 1902,31 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 24.02.2020.

Суддя О.В. Гулевець