ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 справа № 914/1944/19

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Фартушка Н.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Арк»

до відповідача: Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№48)»

про: усунення перешкод в користуванні майном,

Представники

позивача: не з'явився;

відповідача: Школьна А.В. (ордер серії ЛВ №179791 від 18.11.2019р.);

третьої особи: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

20.09.2019р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Арк» до Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» про усунення перешкод в користуванні майном.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.09.2019р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви.

03.10.2019р. позивачем подано до суду заяву, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації суду за вх.№40904/19.

08.10.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, відповідно до якої, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 28.10.2019р.; явку представників сторін у судове засідання визнати обов'язковою.

21.10.2019р. на адресу суду від відповідача надійшла заява №346 від 17.10.2019р. про залишення без руху та повернення позовної заяви, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№43384/19.

23.10.2019р. відповідачем подано до суду заяву №350 від 23.10.2019р. про виклик свідка та відзив на позовну заяву №351 від 23.10.2019р., які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№43704/19 та вх.№43705/19 відповідно.

У підготовче засідання 28.10.2019р. з'явився представник позивача, при цьому, 28.10.2019р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.44232/19.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у підготовче засідання 28.10.2019р. з'явився Данилишин Степан Михайлович, котрий, як доказ наявності у нього повноважень на представництво інтересів відповідача надав довіреність №16/13 від 10.01.2019р.

Згідно з ст.16 ГПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.56 ГПК України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Згідно з ч.1 ст.58 ГПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Винятком з наведеного є представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах, яке виключно адвокатами здійснюватиметься з 1 січня 2020 року та малозначні справи, представником у яких згідно із частиною 2 статті 58 ГПК України може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

Однак, ця справа не є малозначною, при цьому, відповідач не є органом державної влади чи органом місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.ч.4, 9 ст.60 ГПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з наданою довіреністю, Данилишина Степана Михайловича уповноважено на представництво інтересів відповідача у судах. Проте документів, які б підтверджували правовий статус Данилишина С.М., як адвоката, ним не надано. Не містить відповідних відомостей і Єдиний реєстр адвокатів України. Крім того, відсутність такого статусу усно підтверджено самим Данилишином С.М.

Враховуючи вищезазначене, суд зазначає, що докази наявності повноважень Данилишина С.М. на представництво відповідача в матеріалах справи відсутні та сторонами не надано, а отже відповідач не забезпечив участь повноважного представника у підготовчому засіданні 28.10.2019р.

Протокольною ухвалою від 28.10.2019р. підготовче засідання відкладено на 18.11.2019р.

13.11.2019р. відповідачем подано до суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи №380 від 07.11.2019р., яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.46854/19.

14.11.2019р. позивачем подано до суду відповідь на відзив, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.47343/19.

У підготовче засідання 18.11.2019р. з'явився представник позивача. При цьому, у підготовчому засіданні 18.11.2019р., як вільний слухач, був присутній Данилишин С.П.

Протокольною ухвалою від 18.11.2019р. підготовче засідання відкладено на 02.12.2019р.

Крім того, ухвалою від 19.11.2019р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

У підготовче засідання 02.12.2019р. з'явився представник позивача. Відповідач участь повноважного представника в підготовчому засіданні 02.12.2019р. не забезпечив, при цьому, 02.02.2019р. відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№50260/19.

02.12.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, відповідно до якої, ухвалив: відмовити відповідачу у задоволенні заяви №346 від 17.10.2019р. про залишення без руху та повернення позовної заяви (вх.№43384/19 від 21.10.2019р.), заяви про виклик свідка №350 від 23.10.2019р. (вх.№43704/19 від 23.10.2019р.); продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів; відкласти підготовче засідання на 16.12.2019р.

У підготовче засідання 16.12.2019р. з'явилися представники сторін. При цьому, 16.12.2019р. відповідачем подано до суду клопотання про вирішення питання про заміну відповідача, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№52879/19.

У підготовчому засіданні 16.12.2019р. оголошено перерву до 24.12.2019р.

19.12.2019р. позивачем подано до суду заяву про залучення третьої особи, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№3543/19.

Після закінчення перерви, у підготовче засідання 24.12.2019р. з'явилися представники сторін.

24.12.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: клопотання (вх.№3543/19 від 19.12.2019р.) Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Арк» про залучення третьої особи задовольнити; залучити до участі у справі Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№48)» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача; відкласти підготовче засідання на 08.01.2020р.; явку представників учасників справи у судове засідання визнати обов'язковою.

28.12.2019р. від позивача на адресу суду надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації суду за вх.№54778/19.

08.01.2020р. позивачем подано до суду клопотання про встановлення додатково строку на подання доказів, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації суду за вх.№462/20.

У підготовче засідання 08.01.2020р. з'явився представник позивача. Відповідач та третя особа участь повноважних представників у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

08.01.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: відмовити у задоволенні клопотання (вх.№462/20 від 08.01.2020р.) про встановлення додатково строку на подання доказів; закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 27.01.2020р.

У судове засідання 27.01.2020р. з розгляду спору по суті з'явилися представники сторін. Третя особа участі повноважного представника у вищевказаному судовому засіданні не забезпечила, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. При цьому, 27.01.2020р. позивачем подано до суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№4289/20.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у судове засідання 27.01.2020р. з розгляду спору з'явився Данилишин Степан Михайлович, котрий, як доказ наявності у нього повноважень на представництво інтересів третьої особи у цій справі, надав довіреність №4 від 24.01.2020р.

Згідно з ст.16 ГПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.56 ГПК України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Проте, документів, у яких би було визначено право Данилишина С.М. діяти від імені третьої особи (статут, положення, посадова інструкція тощо) матеріали справи не містять, а отже у Данилишина С.М. відсутні повноваження на самопредставництво третьої особи.

Враховуючи вищезазначене, суд зазначає, що докази наявності повноважень Данилишина С.М. на представництво третьої особи в матеріалах справи відсутні та сторонами не надано, а отже третя особа не забезпечила участь повноважного представника у судовому засіданні 27.01.2020р. з розгляду спору по суті.

Протокольною ухвалою від 27.01.2020р. судове засідання з розгляду спору по суті відкладено на 03.02.2020р.

Крім того, ухвалою від 03.02.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав третю особу та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання.

У судове засідання 03.02.2020р. з розгляду спору по суті з'явилися представники сторін. Третя особа участі повноважного представника у вищевказаному судовому засіданні не забезпечила, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. При цьому, 03.02.2020р. третьою особою подано до суду письмові пояснення, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№6049/20.

У судовому засіданні 03.02.2020р. з розгляду спору по суті оголошено перерву до 10.02.2020р.

07.02.2020р. позивачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про долучення документів до матеріалів справи, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№6619/20 та вх.№6620/20 відповідно.

Суд звертає увагу на те, що, відповідно до ч.2 ст.80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Водночас, згідно з ч.5 ст.161 ГПК України, суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Так, у поданому позивачем під час розгляду спору по суті клопотанні про долучення документів до матеріалів справи (вх.№6620/20 від 07.02.2020р.), позивач зазначає, що у судовому засіданні 04.02.2020р. представник відповідача, виступаючи із запереченнями щодо задоволення позову, посилалася на обставини, доводи і міркування, що не були зазначені відповідачем у відзиві на позовну заяву, а відтак, позивач не отримав можливості висловити свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених вже при судовому розгляді справи заперечень відповідача. Враховуючи наведене, для забезпечення рівності та змагальності сторін, надання позивачу можливість їх спростувати, в тому числі наданням додаткових документів, позивач просить суд прийняти пояснення, які долучені до клопотання (вх.№6620/20 від 07.02.2020р.) та документи, що їх обґрунтовують, до уваги при вирішенні цього спору.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для прийняття поданих позивачем разом із клопотанням (вх.№6620/20 від 07.02.2020р.) письмових пояснень та документів, що їх обґрунтовують.

Після закінчення перерви, у судове засідання 10.02.2020р. з розгляду спору по суті з'явилися представники сторін. Третя особа участі повноважного представника у вищевказаному судовому засіданні не забезпечила, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

У судовому засідання 10.02.2020р. з розгляду спору по суті оголошено перерву до 13.02.2020р.

Крім того, ухвалою від 10.02.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав третю особу та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання.

Також, з метою належного повідомлення третьої особи про дату, час та місце проведення судового засідання судом надіслано третій особі телефонограму, яку прийнято 10.02.2020р. керівником третьої особи.

Після закінчення перерви, у судове засідання 13.02.2020р. з'явився представник відповідача. Позивач та третя особа участь повноважних представників у вищевказаному судовому засіданні не забезпечили.

При цьому, 10.02.2020р. відповідачем подано до суду письмові пояснення, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№7934/19.

Водночас, 10.02.2020р. позивачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№7931/20 та розглянувши яке, суд зазначає наступне:

наявність підстав для відкладення розгляду справи позивач обґрунтовує перебуванням у відпустці в.о. директора позивача, яка також є одним із кінцевих бенефіціарних власників позивача, може надати пояснення щодо обставин, яка підлягають встановленню у цій справі, а саме, чи орендовані Товариством об'єкти (будка оператора АЗС площею 13.4 м.кв. та склад паливно-мастильних матеріалів, площею 31.4 кв. м.) знаходяться в межах земельної ділянки, загальною площею 10,6678 га на вул. Хуторівка, 2, яка надана в постійне користування ЛВК № 48 управління Департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області чи в межах земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га відноситься до земель м. Львова. Також, позивач зазначає, що на спірній території ним було виявлено працюючий бетонний вузол, у зв'язку з чим 10.02.2020 р. позивачем було подано заяву до РВ ФДМУ по Львівській, Волинській та Закарпатській областях щодо цього факту, відповідь на яку має бути надана до 17.02.2020р. включно. Враховуючи наведене, позивач просить відкласти розгляд справи.

Проте, відповідно до ч.1 ст.216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Беручи до уваги викладене, зазначені позивачем у клопотанні обставини не є визначеними п.п.1-3 ч.2 ст.202 ГПК України підставами для відкладення розгляду справи. При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п.4 ч.2 ст.202 ГПК України, у випадку необхідності витребування нових доказів, позивач зобов'язаний був обґрунтувати неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження, водночас, відповідно до ч.2 ст.80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Проте, жодного обґрунтування як неможливості заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження, так і того, що в.о. директора позивача мав змогу надати пояснення щодо обставини, яка підлягає встановленню у цій справі, виключно після закінчення підготовчого провадження, а також того, що відповідь РВ ФДМУ по Львівській, Волинській та Закарпатській областях на заяву від 10.02.2020 р. буде надано позивачу саме до 17.02.2020р. включно позивачем не надано.

Отже, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми ст.81 ГПК України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Позиція позивача:

Позивач зазначає, що листом №06 від 27.02.2019р. він повідомив відповідача про те, що з 18.03.2019р. розпочне ремонтні роботи та реконструкцію орендованих приміщень по вул. Хуторівка, 2 та проведення благоустрою території у межах, погоджених з керівництвом Львівської ВК №48. Проте, у відповідь на вищевказаний лист, відповідач повідомив, зокрема, про те, що не буде допускати позивача до території відповідача. Водночас, як зазначає позивач, на такій території відповідача знаходиться нерухоме майно, що перебуває у користуванні позивача на підставі договору оренди автозаправочної станції (об'єкта нерухомості) та майна від 01.12.2002р. та рухоме майно, що є у власності позивача на підставі договору міни від 09.01.2003р.

Вищевказані дії відповідача позивач вважає незаконними та такими, що порушують його право користуватися своїм майном, а тому, просить суд усунути перешкоди в користуванні майном шляхом зобов'язання відповідача надавати безперешкодний доступ до вказаного майна позивачу для користування цим майном, в тому числі для проведення його ремонту, обслуговування та реконструкції.

Позиція відповідача:

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши що позивачу не чиняться перешкоди у користуванні майном. Крім того, відповідач підтвердив, що нерухоме майно, яке орендується позивачем, знаходиться на земельній ділянці, право постійного користування якою належить відповідачу, заперечив те, що рухоме майно, право на яке, як зазначає позивач, набуто ним на підставі договору міни, знаходиться на такій земельній ділянці. Водночас, представник відповідача наголосив на тому, що позивачем не надано жодних доказів на право користування земельною ділянкою, зокрема правом проїзду чи проходу, яка належить на праві постійного користування відповідачу.

Позиція третьої особи:

Третя особа проти позову заперечила, при цьому, зазначила, що естакада, яка знаходиться на балансі третьої особи та на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні відповідача, не є естакадою, усунення перешкод у користуванні якою просить позивач.

Крім того, третя особа вказує на те, що право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 10,6678 га належить ДУ «Львівська виправна колонія (№48)», проте об'єкти, які знаходяться на ній, зокрема оператора АЗС площею 13,4 кв. м, склад паливно - мастильних матеріалів площею 31,4 кв. м - загальною площею 44,8 кв. м, склад ГСМ, бензозаправочний пункт, гаражі, естакада знаходяться на балансі Державного підприємства «Підприємство державної кримінально - виконавчої служби України (№48)». Орендну плату згідно договору оренди від 01.12.2002 року за користування будкою оператора АЗС площею 13,4 кв. м, складом паливно - мастильних матеріалів площею 31,4 кв. м - загальною площею 44,8 кв.м позивач сплачує на рахунок ДП «Підприємство державної кримінально - виконавчої служби України (№48)».

За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, пояснень представників сторін, суд встановив таке:

01.12.2002р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс-Арк», як Орендарем, та Львівською виправною колонією №48 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області, як Орендодавцем, укладено договір оренди автозаправочної станції (об'єкта нерухомості) та майна (надалі по тексту - «Договір оренди»), відповідно до п.1.1. якого, Орендодавець передає, а Орендар бере в тимчасове володіння та користування АЗС з прилеглими нежитловими приміщеннями, загальна площа яких 44,8кв.м за адресою: м.Львів, вул.Хуторівка, 2 (надалі по тексту - «Об'єкт, що орендується», «Спірна АЗС»).

Відповідно до п.3.6. Договору оренди, Об'єкт, що орендується, вважається переданим в оренду з моменту підписання Акту здачі-приймання.

Згідно з п.4.1. Договору оренди, термін оренди складає 49 років з моменту прийняття Об'єкту, що орендується, за Актом здачі-приймання.

Факт передачі Львівською виправною колонією №48 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області Спірної АЗС в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс-Арк» підтверджується актом прийому-передачі автозаправочної станції з прилеглими нежитловими приміщеннями від 01.09.2003р., копія якого міститься в матеріалах справи.

Крім того, 09.03.2003р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс-Арк» та Львівською виправною колонією №48 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області укладено договір міни (надалі по тексту - «Договір міни»), відповідно до п.1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Сторона 1 зобов'язується передати у власність Стороні 2 естакаду та цистерни, що знаходяться на території орендованій згідно Договору оренди автозаправочної станції (об'єкта нерухомості) та майна від 01.12.2002 р., укладеного між Львівською виправною колонією №48 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс-Арк» (надалі по тексту - «Товар 1», «Спірні естакада та цистерни», а Сторона 2 зобов'язується передати у власність Стороні 1 листовий метал (надалі по тексту - «Товар 2»). Кожна із Сторін цього договору є продавцем того товару, який вона передає в обмін, і покупцем товару, який вона одержує взамін (п.1.2. Договору міни).

У п.1.3. Договору міни, сторонами такого договору погоджено, що опис товарів, які підлягають обміну за цим договором, має відповідати:

Товару 1:

- естакада за ціною 5700,29грн. разом з ПДВ, що знаходиться на території орендованій згідно договору оренди автозаправочної станції (об'єкта нерухомості) та майна від 01.12.2002р. укладеного між Львівською виправною колонією №48 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс-Арк»;

- цистерни вживані ємністю 20 м.куб. в кількості 4 шт. Загальною вартістю - 3170,23грн. разом з ПДВ;

Товару 2:

- листовий метал вживаний діаметром - 4 мм, 6 мм, 7мм, в кількості 26,13т. Вартість - 400,00 грн. за тонну металу разом з ПДВ.

Згідно з п.4.2. Договору міни, перехід права власності на Товар 1 та Товар 2 відбувається в момент передання відповідного товару.

Факт передачі Львівською виправною колонією №48 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс-Арк» Спірних естакади та цистерн підтверджуються актом прийому-передачі від 10.01.2003р. до Договору міни, копія якого міститься в матеріалах справи.

Листом №06 від 27.02.2019р. позивач повідомив відповідача про те, що з 18.03.2019р. позивач розпочне ремонтні роботи та реконструкцію орендованих приміщень по вул. Хуторівка, 2 та проведення благоустрою території у межах погоджених з керівництвом Львівської ВК №48.

У відповідь на вищевказаний лист №06 від 27.02.2019р., листом №220 від 21.05.2019р. відповідач повідомив позивача, що до завершення кримінального провадження Сихівським ВП ГУНП у Львівській області, відповідач не буде надавати відповіді на звернення позивача та не буде допускати до об'єктів оренди на території установи.

Враховуючи наведене, позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні майном шляхом зобов'язання відповідача надавати безперешкодний доступ до вказаного майна позивачу для користування цим майном, в тому числі для проведення його ремонту, обслуговування та реконструкції.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з такого:

відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За приписами ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч.1 ст.321 ЦК України, згідно з якою, право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в п.4.26 постанови від 19.09.2019р. у справі №906/1063/18, текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/84626226).

Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Отже, предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в п.47 постанови від 15.10.2019р. у справі №902/1003/17, текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/85153842).

Так, позивач просить усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, право на яке, набуте на підставі Договору оренди (строк дії якого закінчується 09.03.2052р.), а також рухомим майном, право власності на яке набуте позивачем на підставі Договору міни.

Водночас, суд звертає увагу, що сторонами як і Договору оренди, так і Договору міни є Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс-Арк» (позивач у цій справі) та Львівська виправна колонія №48 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області, перейменована на Державну установу «Львівська виправна колонія (№48)» відповідно до наказу Міністерства юстиції України №3679/31/5 від 15.12.2016р.

Крім того, факт укладення саме між вищевказаними юридичними особами (позивачем та відповідачем у цій справі) Договору оренди підтверджується також обставинами, встановленими рішенням Господарського суду Львівської області від 11.08.2006р. у справі №1/104-21/17, яке набрало законної сили.

Щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном (Спірною АЗС), суд зазначає наступне:

як зазначено вище, на підставі Договору оренди, позивач набув право оплатного користування Спірною АЗС. При цьому, доказів розірвання чи припинення Договору оренди учасниками справи не надано та в матеріалах справи такі відсутні.

Суд звертає увагу на те, що умовами Договору оренди врегульовано правовідносини щодо надання відповідачем в строкове платне користування позивачу Спірної АЗС, водночас, набуття позивачем права користування Спірною АЗС не надає позивачу права користування земельною ділянкою, на якій розташоване відповідне нерухоме майно.

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №169867202 від 10.06.2019р., право постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер якої - :08:001:0071, площею 10,6678га, на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №179409 від 04.05.2006р., належить відповідачу у цій справі.

Відповідно до ст.126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з положеннями ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право постійного користування та право оренди земельної ділянки підлягають обов'язковій державній реєстрації. Частиною 3 статті 3 вказаного Закону встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Проте, в матеріалах справи відсутні та учасниками справи не надано доказів виникнення у позивача у встановленому законом порядку права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться Спірна АЗС. Більше того, як зазначено вище, така земельна ділянка знаходиться у постійному користуванні відповідача.

Враховуючи викладене, підстави стверджувати, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні саме Спірною АЗС, оскільки відповідач не допускає позивача на свою територію, - відсутні.

Відповідно до довідки про правовий статус земельної ділянки №40/01-15/1338 від 04.04.2007р., виданої Львівським міським управлінням земельних ресурсів, земельна ділянка, кадастровий номер якої :08:001:0013, на якій, за твердженням позивача, знаходиться Спірна АЗС, знаходиться в межах земельної ділянки, що надана відповідачу у постійне користування.

Щодо усунення перешкод у користуванні рухомим майно (Спірними естакадою та цистерни), суд зазначає наступне:

відповідно до Договору міни та акту прийому передачі до такого договору, позивач набув право власності на Спірні естакаду та цистерни, водночас, в матеріалах справи відсутні та учасниками справи не надано доказів того, що саме Спірні естакада та цистерни, які є рухомим майном, знаходяться у відповідача.

При цьому, судом враховано пояснення третьої особи щодо того, що естакада, яка знаходиться на земельній ділянці, право постійного користування якою належить відповідачу, не є естакадою, яка є об'єктом вищевказаного Договору міни. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, з огляду на неможливість ідентифікувати на підставі Договору міни та акту прийому-передачі Спірні естакаду та цистерни, а також враховуючи відсутність доказів знаходження таких Спірних естакади та цистерн саме на земельній ділянці, що перебуває у користуванні відповідача та у доступі позивача до якої відмовлено відповідачем, підстави стверджувати, що відповідачем чиняться позивачу перешкоди у користуванні таким майном - відсутні.

Щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне:

усунення перешкод позивачу у користуванні майном шляхом надання безперешкодного доступу до такого для користування цим майном, в тому числі для проведення його ремонту, обслуговування та реконструкції передбачає користування позивачем щонайменше земельною ділянкою, право постійного користування якою, належить відповідачу, для проходу та (або) проїзду через цю ділянку.

З огляду на належність відповідачу права постійного користування земельною ділянкою, на якій, за доводами позивача, розташовані спірне нерухоме та рухоме майно, та усунення перешкод у користуванні яким вимагає позивач, відсутні підстави стверджувати про протиправність дій відповідача в недопуску представників позивача на свою територію за відсутності у позивача встановленого права користування такою земельною ділянкою.

При цьому, суд звертає увагу, що у випадку відсутності протиправного характеру дій відповідача виключається можливість задоволення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні майном. У такому разі позивач для задоволення потреби у доступі до свого нерухомого майна повинен вжити заходів для встановлення відповідного права користування земельною ділянкою, яким чітко буде визначено можливість проїзду, проходу, тощо по вищевказаній земельній ділянці до об'єктів нерухомості, які за доводами позивача йому належать, або іншим, визначеним чинним законодавством, способом отримати право користування такою земельною ділянкою.

Крім того, щодо позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні рухомим майном, суд зазначає таке:

оскільки у цій справі власник (позивач) не має свого майна (Спірних естакаду та цистерни) у володінні, що виключає можливість задоволення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні майном, тому наразі позивач для задоволення потреби у доступі до свого рухомого майна повинен вжити заходів для витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикації, а негаторний та віндикаційний позови є взаємовиключними (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 08.05.2018р. у справі №914/1623/17, текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/74025240).

Отже визначений позивачем спосіб захисту є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено обставин, зазначених у позовній заяві, хоч йому було створено усі можливості для цього, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи все вищенаведене, позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.4 ст.129 ГПК України).

Беручи до уваги викладене, а також наявність підстав для відмови в позові, судові витрати позивача слід покласти на нього.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в позові повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено та підписано 24.02.2020р.

Суддя Король М.Р.