РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.02.2020Справа № 910/13644/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участі секретаря судового засідання Гарашко Т.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Приватного підприємства "Васильківтрансавто" (1-й провул. Селянський, буд.30, м.Васильків, Київська область, 08601, )

до Акціонерного товариства "Київпассервіс" (вул. Нижній Вал, буд. 15-а, м.Київ, 04071, )

про примусове виконання обов`язку в натурі

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засіданні

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Васильківтрансавто" звернулось до Господарського суду міста Києва із вказаним позовом до Акціонерного товариства "Київпассервіс" про визнання договору діючим від 09.03.2016 №65-16т та примусити (зобов`язати) відповідача виконати обов`язок в натурі, який виник відповідно до пунктів договорів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Міністерством інфраструктури України видано наказ «Про продовження строку дії дозволів на перевезення пасажирів на міжміському та приміському автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласний маршрут)», цим наказом продовжено строк дії дозволів на 5 років, проте, відповідач повідомив позивача про закінчення термінів дії дозвільних документів та відповідно до п.8.1.,.8.5. договору припинив надання автостанційних послуг. Водночас відповідачем проінформовано позивача, що у разі повторного отримання дозвільних документів, необхідно укласти новий договір. На думку позивача відповідач порушує взяті на себе зобов`язання за договором, припинивши надання автостанційних послуг з 19.06.2019 в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17.10.2019 відкрито провадження по справі, підготовче судове засідання призначено на 13.11.2019.

11.11.2019 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує, та вказує, що позивачу було видано нові дозволи для яких необхідно укласти нові договори. Без укладення відповідних договорів підстави надання автостанційних послуг відсутні.

Судове засідання призначене на 13.11.2019 не відбулося, у зв`язку із перебуванням судді Ягічевої Н.І на лікарняному.

Ухвалою від 18.11.2019 підготовче судове засідання призначено на 04.12.2019.

В судовому засіданні 04.12.2019 оголошено перерву до 15.01.2020.

13.01.2020 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив.

Ухвалою від 15.01.2020 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.01.20.

29.01.20 через відділ діловодства суду відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, які залишені без розгляду, оскільки, нормами частини 2 статті 207 ГПК України передбачено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

За приписами статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки відповідач пропустив строк подання заперечення на відповідь на відзив, суд дійшов висновку про залишення зазначених документів без розгляду.

В судовому засіданні 29.01.20 оголошено перерву до 06.02.20

В судовому засіданні 06.02.20 представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача заперечив.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 06.02.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

09.03.2016 між Державним підприємством «Київпассервіс», правонаступником якого є відповідач (далі - відповідач, підприємство) та Приватним підприємством «Васильківтрансавто» (далі - позивач, автомобільний пеервізник) укладено договір №65-16т від 09.03.2016 про надання послуг автостанціями та автовокзалом «Київ» автомобільному перевізнику.

Відповідно до п.п. 1.1.,1.2. договору, предметом цього договору є надання послуг підприємством автомобільному перевізнику, пов`язаних з відправленням і прибуттям пасажирів. Підприємство надає автомобільному перевізникові на території автостанції м.Києва та області та автовокзалу «Київ», підпорядкованих ДП «Київпассервіс», комплекс обов`язкових послуг з організацією та здійсненням процесу прийняття та о перевізника, продажем проїздних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформування водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» та правил, під час здійснення регулярних пасажирських перевезень на автобусних маршрутах загального користування.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє протягом терміну дії дозволу (договору) організатора перевезень на виконання регулярних пасажирських перевезень (п.8.1. договору).

Відповідно до п.8.5. договору, чинність цього припиняється внаслідок закінчення стоку, на який його було укладено.

Спір у справі виник в зв`язку з тим, що Міністерством інфраструктури України видано наказ «Про продовження строку дії дозволів на перевезення пасажирів на міжміському та приміському автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласний маршрут)», цим наказом продовжено строк дії дозволів на 5 років, проте, відповідач повідомив позивача про закінчення термінів дії дозвільних документів та відповідно до п.8.1.,.8.5. договору припинив надання автостанційних послуг. Водночас відповідачем проінформовано позивача, що у разі повторного отримання дозвільних документів, необхідно укласти новий договір. На думку позивача відповідач порушує взяті на себе зобов`язання за договором, припинивши надання автостанційних послуг з 19.06.2019 в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач вказує, що позивачу було видано нові дозволи для яких необхідно укласти нові договори. Без укладення відповідних договорів підстави надання автостанційних послуг відсутні.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ч.1-3 ст.7 та ч.І ст.44 ЗУ «Про автомобільний транспорт» забезпечення організації пасажирських перевезень на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), - на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, при цьому, організація проведення конкурсу та визначення умов перевезень покладаються на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Окрім цього, відповідно до Постанови ВС від 12.06.2019 р. провадження № 12-281гс18 (справа № 910/2175/18) Велика Палата Верховного Суду у своїй позиції зазначає: «з огляду на вказані приписи норм матеріального та процесуального права, слід зазначити, що на органи виконавчої влади та місцевого самоврядування покладені повноваження із забезпечення обслуговування населення засобами транспорту, в тому числі із залученням з цією метою на договірних засадах підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності.

Відповідно до змісту абзацу 3 пункту 2 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2008 року № 1081 (далі - Порядок) конкурсний комітет - це постійний або тимчасовий орган, утворений організатором для розгляду конкурсних пропозицій та прийняття рішення про визначення переможця.

Отже, наведена норма дає підстави для висновку, що рішення конкурсного комітету, утвореного відповідним органом влади для виконання покладених на останнього повноважень, є управлінським у сфері транспортного обслуговування.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави висновку, що орган виконавчої влади - це суб`єкт владних повноважень, що виступає у правовідносинах щодо організації та проведення конкурсу з перевезення пасажирів як організатор та контролюючий орган у цій сфері, відповідно й правовідносини, що складаються між організатором та учасниками конкурсу під час його організації та проведення містять ознаки публічно-правових відносин у розумінні КАС України, а договір про організацію перевезень, укладений за наслідками проведення такого конкурсу, відповідає ознакам адміністративного договору.»

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦКУ, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи вищезазначені положення нормативно-правових актів, Дозвіл (договір) на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, відповідно до Наказу № 279 від 07.05.2010р. Міністерства транспорту та зв`язку України «Про затвердження форми дозволу на перевезення пасажирів на міжобласних маршрутах загального користування, порядку його видачі та анулювання» (надалі - Порядок видачі дозволів), виданий компетентним органом у сфері перевезень є письмовим договором із зазначенням наступних істотних умов - назви, місцезнаходження й ідентифікаційного коду автомобільного перевізника, визначеного терміну пасажирських перевезень та їх маршруту, номеру рейсу й періодичності їх виконання, розкладу руху автобусів, умов організації перевезень, умов анулювання переоформлення Дозволу та визнання його не дійсним, окрім цього у дозволі зазначені ідентифікаційні дані самого дозволу, такі як дата та підстава його видачі й серія та номер бланку дозволу.

Відповідно до ч.1-3 ст. 32 ЗУ «Про автомобільний транспорт», відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов`язаних з відправленням і прибуттям пасажирів.

Власники автостанцій зобов`язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролятадоть через цю автостанцію.

Відповідно до ч.1 ст. 36 ЗУ «Про автомобільний транспорт» автостанції надають пасажирам послуги, пов`язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов`язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху.

17.03.2018р. набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 07.02.2018 № 180 «Про внесення змін до Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування» (далі - зміни до Порядку). Згідно із змінами до Порядку в Україні змінено процедуру проведення конкурсів з перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Суть змін полягає насамперед у тому, що конкурси з визначення автомобільних перевізників на міжобласних автобусних маршрутах тепер відбуватимуться за заявницьким принципом. Так змінами до Порядку передбачено можливість продовження дії дозволів (договорів) тим перевізникам, які працювали на автобусних маршрутах та в процесі перевезень оновили свій рухомий склад або придбали більш комфортабельний.

Відповідно до п.29 Порядку, у разі продовження строку дії договору (дозволу) з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування автомобільний перевізник не пізніше ніж за 90 календарних днів до закінчення строку дії договору (дозволу) подає організатору перевезень заяву та документи, що передбачені Порядком.

Абзацом дев`ятим пункту 53 Порядку визначено, що строк дії договору (дозволу) продовжується один раз на п`ять років за рішенням організатора перевезень за наявності заяви автомобільного перевізника - переможця попереднього конкурсу, яку він подає за формою згідно з додатком 7, в якій, зокрема, зазначається інформація про підтверджене інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались автомобільним перевізником на об`єкті конкурсу, наявності вмотивованих підстав вважати зазначеного автомобільного перевізника таким, що здійснював перевезення за цим маршрутом протягом попереднього періоду без порушення умов укладеного попереднього договору (дозволу).

Відповідно до підпункту 1 пункту 55 Порядку, організатор перевезень зобов`язаний забезпечити за заявою автомобільного перевізника продовження строку дії договору (дозволу), але не більше одного разу і не більше ніж на п`ять років у разі виникнення підстав, визначених абзацом дев`ятим пункту 53 цього Порядку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, суб`єкт владних повноважень, Міністерство інфраструктури України, що виступає у правовідносинах щодо організації та проведення конкурсу з перевезення пасажирів, організатором перевезень прийняло управлінське рішення, відповідно до Порядку, про продовження строку дії дозволів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування строком на 5 років, з огляду на подані заяви автомобільних перевізників, які працювали на автобусних маршрутах та в процесі перевезень оновили свій рухомий склад або придбали більш комфортабельний, без проведення відповідного конкурсу, що оформлені відповідними внутрішніми наказами Міністерства інфраструктури України, на які посилається позивач, ті які не реєструються у Міністерстві юстиції України.

У подальшому, як й зазначено у таких наказах, що узгоджується з Порядком видачі дозволів, Державною службою України безпеки на транспорті було видано нові Дозволи (укладено нові договори) на перевезення пасажирів, а не продовжено строк дії попередніх Дозволів (договорів), оскільки нові Дозволи (договори) не містять ніяких посилань на те, що вони є продовженими за виданими раніше Дозволам (договорами), також мають нову серію та номер, а саме:

- дозвіл серія ВМ №000414 на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування з якого вбачається, що його термін з 19.06.2019 по 18.06.2024. Відповідно до п. 13 строк дії дозволу продовжується раз на п`ять років згідно з вимогами законодавства.

- витяг з дозволу серія ДТБ №000864 на перевезення пасажирів на міжміському міжобласному автобусному маршруті загального користування з терміном дії дозволу 19.06.2019 по 18.06.2024.

- дозвіл серія ВМ №000415 на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування з якого вбачається, що його термін з 19.06.2019 по 18.06.2024. Відповідно до п. 13 строк дії дозволу продовжується раз на п`ять років згідно з вимогами законодавства.

- витяг з дозволу серія ДТБ №000865 на перевезення пасажирів на міжміському міжобласному автобусному маршруті загального користування з терміном дії дозволу 19.06.2019 по 18.06.2024.

- дозвіл серія ВМ №000529 на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування з якого вбачається, що його термін з 25.09.2019 по 24.09.2024. Відповідно до п. 13 строк дії дозволу продовжується раз на п`ять років згідно з вимогами законодавства.

- витяг з дозволу серія ДТБ №001172 на перевезення пасажирів на міжміському міжобласному автобусному маршруті загального користування з терміном дії дозволу 25.09.2019 по 24.09.2024.

- дозвіл БВ №012899 дійсний до 07.07.2024.

Крім цього, дослідивши попередні дозволи, а саме, Дозвіл УП 000964, Київ - Гайсин, рейси 295/296, термін дії з 19.06.14 по 18.06.19р.; Дозвіл УП 000970, Київ - Трускавець - Бориспіль, рейси 893/894 термін дії з 19.06.14 18.06.19р.; Дозвіл УП 001847, Київ - Миколаїв через Первомайськ, рейси 171/172, термін дії з 30.07 по 24.09.19р.; Дозвіл №009095, Київ-Москва, термін дії з 30.08.16 по 29.08.19р., судом встановлено, що в п. 22 дозволів ззначено, термін дії дозволу та витягу до нього не подовжується.

При цьому, відповідно до п.8.1. договору, договір діє протягом терміну дії дозволу, а в п.8.5 зазначено, що чинність цього договору припиняється внаслідок закінчення строку, і який його було укладено.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, АТ «Київпассервіс» припинило надання автостанційних послуг за договором в частині обслуговування зазначених вище маршрутів, згідно чинного законодавства.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно ст.78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 передбачено, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 14.02.2020

Суддя Н.І. Ягічева