ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2020 р. Справа№ 910/2592/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Полякова Б.М.

суддів: Доманської М.Л.

Верховця А.А.

за участю секретаря судового засідання Добродзій Є.В.

перевіривши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк», банк)

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.12.2019

у справі №910/2592/19 (суддя - Івченко А.М.)

за позовною заявою АТ «Укрексімбанк»

до 1) Приватного акціонерного товариства «Бліц-Інформ» (далі - ПрАТ «Бліц-Інформ»)

2) ліквідатора ПрАТ «Бліц-Інформ» Куліченка Максима Валерійовича

3) Товарної біржі «Українська міжрегіональна спеціалізована»

4) Товариства з обмеженою відповідальністю «Палп Мілл Прінт»

про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута

в межах справи №910/2592/19

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгрофрут»

до ПрАТ «Бліц-Інформ» (ідентифікаційний код 20050164)

про банкрутство

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 19.02.2020

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/2592/19 відкрито провадження у справі про банкрутство ПАТ «Бліц-Інформ».

Постановою Господарського суду міста Києва від 19.06.2019, серед іншого, визнано ПАТ «Бліц-Інформ» банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором банкрута Куліченка Максима Валерійовича.

АТ «Укрексімбанк» в межах справи про банкрутство ПАТ «Бліц-Інформ» звернулося з позовною заявою про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута, проведеного 18.11.2019. Разом з позовною заявою АТ «Укрексімбанк» було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим що:

- банком не обґрунтовано необхідність забезпечення позову.

Не погодившись з прийнятою ухвалою АТ «Укрексімбанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить зазначену ухвалу скасувати, та прийняти нове рішення, яким заяву АТ «Укрексімбанк» про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити.

Основним аргументом скарги є:

- незабезпечення позову може затруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду, оскільки переможець аукціону до винесення рішення судом може безперешкодно відчужити майно банкрута.

В силу положень ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КзПБ) та ч. 4 ст. 255 ГПК України ухвала про відмову у забезпеченні позову, постановлена у справі про банкрутство, відноситься до переліку процесуальних документів, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції зазначає про наявність колізії між п. 17 ч. 1, ч. 2 ст. 255; ч. 3 ст. 273 ГПК в частині застосування при оскарженні в апеляційному порядку судових рішень у справах про банкрутство (неплатоспроможності) Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство) та частинами 1, 2 Прикінцевих та перехідних положень КзПБ.

Відповідно до названих частин положень КзПБ Закон про банкрутство втрачає силу з моменту введення в дію КзПБ. КзПБ набрав чинності з 21.10.2019.

У зв`язку з чим апеляційний господарський суд усуває колізію шляхом застосування при оскарженні в апеляційному порядку судових рішень у справах про банкрутство (неплатоспроможності) нового акту - КзПБ.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2020 вказана апеляційна скарга передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Поляков Б.М., судді Верховець А.А., Доманська М.Л. Зазначена колегія суддів сформована відповідно до рішення загальних зборів суддів Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2018 зі змінами від 12.11.2019.

Відтак, судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів є судом, встановленим законом, у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria», висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

ТОВ «Палп Мілл Прінт», як переможець аукціону, подав відзив на апеляційну скаргу. Основним аргументом якого є:

- позивач посилався лише на потенційну можливість відчуження спірного майна без відповідного обґрунтування мотивів забезпечення позову.

Ліквідатор також подав відзив на апеляційну скаргу. Основним аргументом якого є:

- заява позивача не містить жодних доказів вчинення відповідачами будь-яких дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання, щодо повернення сторін в первинне становище.

Інші учасники справи не скористалися правом, визначеним ч. 1 ст. 263 ГПК України, та у строк, встановлений судом, не подали суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В силу положень ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що жодних належних та допустимих доказів, підтверджуючих, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду, заявником надано не було. Окрім цього не подано жодних доказів, які б підтверджували вчинення відповідачем дій з відчуження спірного майна, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відчуження майна без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

В даному випадку, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що можливість подальшого відчуження майна переможцями аукціону на користь третіх осіб ґрунтуються на припущеннях, водночас заява не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких можна було б дійти висновку про доцільність та необхідність забезпечення позову у визначений заявником спосіб та ймовірність утруднення виконання рішення господарського суду, у разі його невжиття.

Посилання заявника на обставини накладення обмежень щодо розпорядження майном боржника згідно ухвали Печерського районного суду міста Києва від 14.11.2019 у справі № 757/60304/19-к, є безпідставними, оскільки входять до предмету доказування при розгляді по суті позовної заяви про визнання недійсними результатів аукціону щодо імовірного порушення прав АТ "Державний експортно-імпортний банк України" як кредитора та учасника спірного аукціону.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що забезпечення позову не відповідає предмету спору. Предметом спору у даній справі є лише визнання недійсним результатів аукціону, а не договорів купівлі-продажу або акту про передачу майна на аукціоні, які безпосередньо стосуються відчуженого майна.

Слід зазначити, що другий повторний аукціон, який є предметом оскарження у даній справі, було проведено до вступу в силу КзПБ, на час дії Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство).

Системний аналіз Розділу IV Закону про банкрутство (який був чинний на час проведення другого повторного аукціону) дозволяє прийти до висновку, що аукціон це процедура направлена на виявлення покупця і ціни реалізованого майна. Сторонами такої процедури є організатор аукціону та учасники.

Якщо переможець аукціону не сплатить всю вартість майна, яке виставлено на торги, то проводиться повторний аукціон (ч. 2 ст. 73 Закону про банкрутство).

Таким чином, на аукціоні майно боржника не продається, а лише виявляється покупець, з яким в майбутньому ліквідатор зобов`язаний укласти договір купівлі-продажу на умовах аукціону.

Слід зазначити, що визнання недійсним результатів аукціону також має наслідком проведення торгів заново.

А як зазначено вище позивач з відповідною вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного за результатом торгів не звертався.

Доводи апеляційної скарги про те, що переможці аукціону можуть безперешкодно відчужити майно банкрута відхиляються як безпідставні та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини у рішенні, прийнятому у справі «Проніна проти України» зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Водночас апеляційний господарський суд враховує висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського Суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин ухвала місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін як така, що прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника - АТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Керуючись ст.ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 253-255, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 у справі №910/2592/19 залишити без задоволення.

1. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 у справі №910/2592/19 залишити без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

3. Справу №910/2592/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 255 та ст. 287 ГПК України постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Б.М. Поляков

Судді М.Л. Доманська

А.А. Верховець

Повний текст складено 25.02.2020