ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2020м. ДніпроСправа № 904/4973/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Панни С.П. за участю секретаря судового засідання Кравченко Р.В.

за позовом Моторно (транспортного) страхового бюро України, м. Київ
до Військової частини НОМЕР_1 , м. Дніпро
про відшкодування шкоди в порядку регресу

Представники:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:
Моторно (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 50 685, 81 грн. шкоди в порядку регресу, судового збору в розмірі 1921,00грн.
Позовні вимоги обґрунтовує обов`язком відповідача щодо відшкодування страхових витрат в порядку регресу позивачу, оскільки його військовослужбовцем ( ОСОБА_1 ) під час виконання службових обов`язків завдано шкоду позивачу.
Ухвалою суду від 30.10.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.11.2019 року.
12.11.2019 року від позивача надійшло клопотання вих.. № 37077/1/ІНС від 07.11.2019 року про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення рішення по даній справі.
19.11.2019 року відповідач надав до канцелярії суду відзив на позовну заяву № б/н від б/д, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки 24.11.2016 року ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.11.2016 року № 274 був звільнений з лав Збройних сил України.
Ухвалою суду від 19.11.2019 року відкладено розгляд справи на 10.12.2019 року у зв`язку із неявкою представників сторін.
06.12.2019р. від позивача надійшло клопотання вих.. № 37077/2/ІНС від 29.11.2019р. про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення рішення по даній справі.
Ухвалою суду від 10.12.2019 відкладено розгляд справи на 16.01.2020 у зв`язку із неявкою представників сторін.
У судове засідання призначене на 10.12.2019 Позивач та Відповідач у судове засідання знов не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.
Ухвалою суду від 10.12.2019 з урахуванням ухвали від 16.01.2020 судом вирішено перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 904/4973/19 за правилами загального позовного провадження за власною ініціативою. Підготовче засідання призначено на 16.01.2020.
Ухвалою суду від 16.01.2020 підготовче засідання відкладено на 11.02.2020.
06.02.2020 від Позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Позивача.
У судовому засіданні 11.02.2020 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 25.02.2020.
Стаття 43 ГПК України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 2 ст. 202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.
Справа, згідно зі ст. 165 ГПК України, розглядається за наявними у ній матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2016 року о 15 год. 30 хв. в м. Дніпро по вул. Робоча біля С.О. №301 трапилася дорожньо-транспортна пригода, а саме водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ГАЗ» 3110 р.н. НОМЕР_2 , який належить Військовій частині НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався дистанції в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем OPEL VIVARO р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 .
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.
Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2016 року по справі № 204/7430/16-п (3/204/1735/16) підтверджено вину водія ОСОБА_1 .
Відповідно до преамбули Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон України № 1961-IV), вказаний нормативно-правовий акт регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Відповідно до п. 21.1. ст. 21 Закону України № 1961-IV, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою Моторне (транспортне) страхове бюро України (позивач у справі) уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.
На виконання вимог Закону України № 1961-IV цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована.
Відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону України № 1961-IV позивач є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до підп. а) п. 41.1. ст. 41 Закону України № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль OPEL VIVARO р.н. НОМЕР_3 за кермом, якого знаходився водій ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність, якого була застрахована згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АЕ/8313969, строк дії якого з 27.05.2016 року по 26.05.2017 року.
Водій ОСОБА_2 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із повідомленням від 03.11.2016 року про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 30.10.2016 року.
30.11.2016 року позивачем отримано заяву ОСОБА_3 про виплату відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно висновку про вартість майна № МТСБУ/37077 від 16.11.2016 року про оцінку транспортного засобу мікроавтобуса OPEL VIVARO р.н. НОМЕР_3 , вартість матеріального збитку без ПДВ, завданого власнику транспортного засобу в результаті його пошкодження складає 49 385,81 грн.(а.с.49).
Докази оскарження звіту про оцінку в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до акту виконаних робіт (а.с.35), позивачем, платіжним дорученням № 37077рв від 01.02.2017 року оплачено вартість послуг згідно рахунку № 37077 від 23.01.2017 року в сумі 1 300,00 грн.(а.с.72).
Відповідно до п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України № 957 від 03.02.2017 року призначено до виплати ОСОБА_4 49 385,81 грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (номер справи № 37077).
Згідно з платіжним дорученням № 957рв від 06.02.2017 року позивачем перераховано на рахунок ОСОБА_4 страхове відшкодування в розмірі 49 385,81 грн.
Таким чином, всього МТСБУ понесло витрати в сумі 50 685,81 грн., які підлягають до стягнення.
Договірних зобов`язань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачем не виникало.
Згідно з підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон), МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Отже, Законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної незабезпеченому транспортному засобу.
Позивач направив на адресу винної особи ОСОБА_1 листа №3.1-05/2940 від 06.02.2017 року з пропозицією добровільного відшкодування МТСБУ понесені ним витрати, проте лист був залишений без відповіді.
Завдана шкода особисто винуватцем ДТП відшкодована не була; матеріали справи не містять доказів протилежного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала Відповідно до ч.3 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. ст.1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою.
Статтею 29 Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахування, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Відповідно до п. 38.2 ст.38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника. Водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Твердження відповідача у відзиві на позов, що 24.11.2016 року ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.11.2016 року № 274 був звільнений з лав Збройних сил України на підставі чого просить відмовити в позові суд, не приймає, оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди солдат - ОСОБА_1 був водієм другого автомобільного взводу автомобільної роти, ВОС 837037А, шпк «солдат», що підтверджується витягом з наказу Міністерства оборони України №174 від 04.08.2015 (а.с.84).
Запитом про надання інформації (а.с.31), який направлено до Міністерства Оборони України, Позивач просив надати інформацію наступного змісту:
« 1. Чи було застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу «ГАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 »?
2. Відомості, щодо військової частини, яка володіє на праві оперативного управління транспортним засобом «ГАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 »?
3. Витяг з ЄДРПОУ щодо Військової частини яка володіє на праві оперативного управління транспортним засобом «ГАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 ».
У відповідь на запит була надана інформація за № 306/4/7438 від 13.09.20019 про те, що станом на 30.10.2016 військовий автомобіль ГАЗ-3110 з військовим номерним знаком НОМЕР_2 був зареєстрований підрозділом військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку за військовою частиною НОМЕР_1 (м. Дніпро). Іншою інформацією Головне управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України не володіє. Таким чином, транспортний засіб належить Відповідачу, а водій - є військовослужбовцем.
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктам, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.
Пунктом 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Таким чином, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.
Частиною 2 статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.
Відповідно до ст. 3 вищевказаного закону військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.
Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Згідно з ч.1 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Статтею 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передбачено, що за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14 та від 21.09.2016 у справі № 6-933цс16.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідачем жодних доказів на спростування обставин, викладених в позовній заяві, не надано.
Європейський суд з прав людини у справі «Мантованеллі» проти Франції звернув увагу суду на те, що одним із складників справедливого судового розгляду у розумінні ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» є право на змагальне провадження.
Ст.13 ГПК України зазначає, що судочинство у господарських судах України здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Суд відповідно до статті 237 ГПК України під час розгляду справи з`ясував чи мали місце обставини (факти) якими обґрунтовувались позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1921,00грн. покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8, ) завдану шкоду в порядку регресу в сумі 50 685, 81 грн. та судовий збір у сумі 1921, 00 грн.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного тексту судового рішення і може бути оскарженим протягом цього строку до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 26.02.2020

Суддя С.П. Панна