УХВАЛА

20 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 916/3245/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,

перевіривши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2019

та ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.07.2019 про повернення позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1

у справі № 916/3245/17

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області

про стягнення 484 473, 52 грн.,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 08.01.2020 звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.07.2019 у справі №916/3245/17.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 10.02.2020 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Могил С.К. - головуючий (доповідач), Случ О.В., Волковицька Н.О.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-ІХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".

Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Здійснивши перевірку матеріалів касаційної скарги на відповідність вимогам Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону до 08.02.2020) (далі - ГПК України), Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Як вбачається з оскаржуваних ухвали та постанови (тексти розміщено у Єдиному державному реєстрі судових рішень), у грудні 2017 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Яхт клуб "Одеса-2009", (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ"), в якому просило суд стягнути з останнього 484 473, 52 грн. Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005 № ДФ-28 в частині своєчасної сплати орендних платежів.

При цьому, ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у даній справі (заява від 17.12.2018 №3045/18) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" та Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", за участю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, в якому просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до заявленої Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" за договором від 20.09.2005 №ДФ-28 у загальному розмірі 484 491, 52 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.07.2019 позовна заява ОСОБА_1 (від 17.12.2018 вх. № 3045/18) повернута заявнику.

Ухвала мотивована тим, що предмет позовних вимог заявника не співпадає з предметом спору, який розглядається у справі.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не взаємопов`язані з позовними вимогами позивача, що є підставою для повернення позовної заяви третьої особи на підставі ч. 6 ст. 180 ГПК України.

Заявник подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції, направити справу до Господарського суду Одеської області для продовження розгляду.

Касаційна скарга аргументована, зокрема, посиланням на порушення судом першої інстанції ч. 2 ст. 237 ГПК України. Заявник вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених ним позовних вимог, оскільки заявник не заявляв позовні вимоги, які б не співпадали з предметом спору в справі та не подавав заяв про зміну предмету та підстав позову. На думку заявника, суд першої інстанції не може вважатися "судом встановленим законом" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, оскільки суд вийшов за межі своїх повноважень, чітко викладених у ГПК України.

Водночас заявник вважає, що суд апеляційної інстанції порушив приписи ч. 5 ст. 269 ГПК України, оскільки розглянув вимоги і підстави позову, що не заявлялися третьою особою, а отже не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, заявник зазначає про необхідність однакового застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені в раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду у справах № 910/20867/17, № 914/2236/18, №910/15439/17.

Скаржник зазначає про наявність виключної правової проблеми у справі з огляду на те, що існує різний підхід до вирішення питання прийняття позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, а саме у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 916/3245/17, № 904/9129/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах № 916/1302/18, №916/1743/18, № 910/20867/17, у зв`язку з чим просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ст. 49 ГПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.

При цьому позови третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, мають подаватися з дотриманням загальних правил пред`явлення позову, на що безпосередньо вказують положення ч. 5 ст. 49 та ч. 4 ст. 180 ГПК України. Відповідно до цих норм до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення ст. 180 цього Кодексу. Зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам ст.ст. 162, 164, 172, 173 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 180 ГПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження із первісним позовом ухвалою суду.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватися. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Таким чином, у процесі розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним із первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень ч. 1 ст. 49 ГПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.

Позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів ст. 49 ГПК України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.

Суди попередніх інстанцій встановили, що спір у справі виник із зобов`язальних відносин щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" заборгованості з орендної плати за договором оренди, тобто щодо виконання господарських зобов`язань, і не стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 . як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ".

Разом із тим позов учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" Бондаренка А. В. як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору про встановлення нікчемності правочину про внесення змін до договору оренди з підстав недотримання сторонами вимог закону про письмову форму та нотаріальне посвідчення договору та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, до заявленої Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" за договором оренди у сумі 484 473, 52 грн., обґрунтовано порушенням корпоративних прав фізичної особи як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", і щодо різних предметів спору: за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" - щодо заборгованості за договором, а за позовом третьої особи - щодо законності самого договору та, відповідно, правових підстав для стягнення боргу за цим договором.

За таких обставин суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що заявлений фізичною особою ОСОБА_1 позов не взаємопов`язаний із первісним позовом, оскільки вимоги за цим позовом виникли з інших правовідносин, які відповідно врегульовані нормами зобов`язального права, що унеможливлює його спільний розгляд із первісним позовом.

Висновок господарського суду про те, що поданий третьою особою позов не пов`язаний з первісним позовом не є виходом за межі позовних вимог, а тому доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі щодо цих підстав, Судом відхиляються.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 180 ГПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог ч. 1, 2 цієї статті, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано повернув подану ОСОБА_1 позовну заяву з урахуванням приписів ст.ст. 49, 180 ГПК України.

Аналогічні правові висновки щодо застосування положень ст.ст. 49, 180 ГПК України у подібних правовідносинах між цим ж сторонами наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 916/3245/17, від 12.06.2019 у справі № 916/542/18, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 916/1743/18, від 20.05.2019 у справі № 916/1302/18, від 16.08.2019 у справі № 916/2710/18 і колегія суддів не вбачає підстав відступати від них.

При цьому слід зауважити, що скаржник не позбавлений права на звернення до суду з позовом для захисту своїх прав в окремому судовому провадженні.

Також Суд не приймає до уваги посилання заявника на постанову Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 910/20867/17 з огляду на те, що правовідносини в цій справі не можна визнати подібними до правовідносин у справі № 916/3245/17, оскільки вони не стосуються позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору як фізичної особи з обґрунтуванням порушення корпоративних прав у межах розгляду спору про стягнення заборгованості.

Суд не приймає до уваги посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 22.04.2019 у справі № 914/2236/18 і від 11.04.2018 у справі № 910/15439/17, адже в них не йдеться про звернення з позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги.

Таким чином, скаржник не довів наявності різного застосування судами положень ст. ст. 49, 180 ГПК України, а тому Суд відмовляє у задоволенні клопотання щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених ч. 5 ст. 302 ГПК України.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 293 ГПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Враховуючи викладене, відсутні будь-які підстави вважати, що розгляд даної касаційної скарги касаційним судом має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, заявником таких підстав також не наведено та наявності їх не обґрунтовано.

Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.07.2019 у справі № 916/3245/17.

Керуючись ст. ст. 234, абз. 2 ч. 2 ст. 293 ГПК України, Суд, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.07.2019 у справі № 916/3245/17.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.