РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

24.02.2020Справа № 910/14032/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., за участю секретаря судового засідання Голуба О.М., розглянувши справу

за позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Айбокс Банк»

про стягнення 110 485, 07 грн.

За участю представників сторін та третьої особи, згідно протоколу судового засідання від 24.02.2020

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» про стягнення 110 485, 07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором про поставку товарів для держаних потреб матеріально технічних засобів продовольчої служби № 286/2/18/148 від 23.10.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2019 розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено розгляд справи на 04.11.2019.

01.11.2019 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти доводів позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Судове засідання 04.11.2019 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Алєєвої І.В. на лікарняному з 25.10.2019 по 13.12.2019.

Ухвалою від 16.12.2019 підготовче засідання по справі призначено на 23.12.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 продовжено строк підготовчого провадження у справі. Розгляд справи призначено на 27.12.2019.

24.12.2019 від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вважає позовні вимоги документально підтвердженими і обґрунтованими, а відзив позивача не спростовує позовні вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2019 відкладено підготовче засідання на 27.01.2020. Залучено до участі у справі Приватне акціонерне товариство «Айбокс Банк» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

10.01.2020 через канцелярію суду від третьої особи надійшов відзив на позовну заяву в якій третя особа просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.02.2020.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 03.02.2020 відкладено розгляд справи по суті на 24.02.2020. Дана ухвала сторонами отримана, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представник позивача у судовому засіданні 24.02.2020 надав свої усні пояснення та підтримав позовні вимоги у повному обсязі, представник третьої особи заперечив проти задоволення позовних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Представник відповідача у судове засідання 24.02.2020 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 14.02.2020.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ст. 202 ГПК України).

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 24.02.2020 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

УСТАНОВИВ:

23.10.2018 року між Міністерством оборони України (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Клас» (Постачальник) було укладено Договір про поставку товарів для держаних потреб матеріально технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/18/148, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується у 2018 році поставити Міністерству оборони України обладнання для закладів громадського харчування (Обладнання для їдалень): лот 2. Обладнання для їдалень (39312200-4) (Візки, 2 найменування): 1. Візок для підвезення їжі та збирання посуду, 2. Візок вантажний, а саме: 1. Візок для підвезення їжі та збирання посуду В2ПМ; 2. Візок вантажний ВВДМ (далі - товар), зазначений у специфікації, а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки.

Ціна товару з ПДВ становить 1 149 492 грн 00 коп. та включає доставку, п. 1.2. Договору.

Згідно п. 5.1. Договору, терміни постачання обладнання визначено у рознарядці Замовника, яка є невід частиною договору.

Пунктом 5.2. Договору визначено, що місцем поставки товару є військові частини Міністерства оборони України, що зазначені у рознарядці Міністерства оборони України, яка є невід`ємною частиною Договору, згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів Замовника та черговості відвантажень.

Згідно рознарядки Міністерства оборони України за Спеціфікацією, Додаток 12.1.1. до Договору, поставка товару по визначеним військовим частинам в рознарядці протягом 45 календарних днів з дати укладення договору в термін до 30.11.2018.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем на виконання умов договору було поставлено товар:

- до військової частини НОМЕР_1 м. Новоград-Волинський на загальну суму 56 556, 00 грн, Акт приймання № 81 від 14.12.2018;

- до військової частини НОМЕР_2 м. Володимир-Волинський на загальну суму 113 112, 00 грн, Акт приймання № 72 від 15.12.2018;

- до військової частини НОМЕР_3 м. Володимир-Волинський на загальну суму 34 776, 00 грн, Акт приймання № 39 від 21.12.2018;

- до військової частини НОМЕР_4 Житомирської області с. Тетерівка на загальну суму 56 556, 00 грн, Акт приймання № 60 від 18.12.2018;

- до військової частини НОМЕР_5 Чернігівської області смт Гончарівське на загальну суму 77 574, 00 грн, Акт приймання № 24 від 11.12.2018.

В обґрунтування доводів позовної заяви позивач посилається на те, що вказаний товар поставлений з простроченням строку визначеного умовами договору, а також відповідачем не було поставлено товар за умовами договору на суму 421 122, 00 грн., у зв`язку з чим позивач просить на підставі п. 7.3.6. Договору стягнути з відповідача штрафні санкції на загальну суму 110 485, 07 грн.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно п. 5.2. Договору визначено, що місцем поставки товару є військові частини Міністерства оборони України, що зазначені у рознарядці Міністерства оборони України, яка є невід`ємною частиною Договору, згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів Замовника та черговості відвантажень.

Відповідно до п. 2.3. Договору приймання товару за кількістю та якістю здійснюється у військовій частині одержувачем замовника у присутності уповноваженого представника постачальника.

Пунктом 2.4. Договору сторони визначили, що приймання товару за кількістю та якістю оформляється актом приймання-передачі, який складає одержувач замовника на кожну партію товару після закінчення приймання товару в трьох примірниках: перший примірник - замовнику, другий - одержувачу замовника, третій - Постачальнику. Належним чином оформлені документи: акт приймання, видаткова накладна постачальника та повідомлення-підтвердження відповідно до наказу Міністра оборони України від 31.12.2016 № 757 є підтвердженням приймання товару.

Відповідно до п. 5.1. Договору терміни постачання обладнання визначено у рознарядці замовника, яка є невідємною частиною договору.

Згідно рознарядки Міністерства оборони України за Спеціфікацією, Додаток 12.1.1. до Договору, поставка товару по визначеним військовим частинам повинна бути здійсненна до 30.11.2018.

Як вже було встановлено судом відповідачем на виконання умов договору було поставлено товар до: в/ч НОМЕР_1 м. Новоград-Волинський на загальну суму 56 556, 00 грн, Акт приймання № 81 від 14.12.2018; в/ч НОМЕР_2 м. Володимир-Волинський на загальну суму 113 112, 00 грн, Акт приймання № 72 від 15.12.2018; в/ч НОМЕР_3 м. Володимир-Волинський на загальну суму 34 776, 00 грн, Акт приймання № 39 від 21.12.2018; в/ч А0339 Житомирської області с. Тетерівка на загальну суму 56 556, 00 грн, Акт приймання № 60 від 18.12.2018 та до в/ч А1815 Чернігівської області смт Гончарівське на загальну суму 77 574, 00 грн, Акт приймання № 24 від 11.12.2018, що свідчить про порушення відповідачем умов договору щодо строку поставки товару за вказаними актами.

Відповідачем також не спростовано доказами доводи позивача щодо відсутності поставки за умовами договору товару, а саме візків для підвезення їжі та збирання посуду (В2ПМ) у кількості 41 шт. на загальну суму 297 660, 00 грн та візків вантажних ВВДМ у кількості 19 шт. на загальну суму 123 462, 00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з нормами ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні ст. 549 ЦК України це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

Пунктом 7.3.6. Договору визначено, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вартості недопоставленого товару.

Виходячи з того, що сторони умовами договору передбачили застосування у разі порушення терміну поставки продукції пені та штрафу від суми несвоєчасно поставленого товару. Спірні правовідносини є господарськими, а відповідно до ст. 193 ГК України господарські санкції, зокрема, штраф, застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Крім того, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Перевіривши математичний розрахунок штрафу заявлений позивачем суд вважає його обґрунтованим, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача за умовами договору 29 478, 54 грн штрафу відповідає вимогам закону та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 0, 1 % пені від вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки у розмірі 81 006, 53 грн, суд вважає що зазначена вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Перевіривши математичний розрахунок пені, наведений позивачем в позовній заяві, суд встановив, що він здійсненний з розрахунку 0,1 % від вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, що є більшим від подвійної облікової ставки НБУ та є порушенням наведеного вище Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Здійснивши власний математичний розрахунок пені з урахуванням вимог ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч. 6 ст. 232 ГК України по заявленим позивачем періодам, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені за порушення зобов`язання щодо вчасної поставки товару за умовами договору, вважає її такою що підлягає частковому задоволенню у розмірі 79 462 грн.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1894, 15 грн відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО КЛАСС» (02002, м. Київ, вул. Степана Сагайдака, будинок 101, ідентифікаційний код 36068718) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, Ідентифікаційний код 00034022) пеню у розмірі 79 462 (сімдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят дві) грн 00 коп., штрафу у розмірі 29 478 (двадцять дев`ять тисяч чотириста сімдесят вісім) грн 54 коп. та витрати зі сплати судового збору 1894 (одна тисяча вісімсот дев`яносто чотири) грн 15 коп.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Алєєва