ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" лютого 2020 р.м. Одеса Справа № 916/3664/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловська Ю.М.

при секретарі судового засідання: Горнович Л.О.

за участю представників:

від позивача: Дубовик О.С. (на підставі паспорту);

від відповідача: Соколов Д.С. (на підставі довіреності);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Фізичної особи-підприємця Дубовик Олени Сергіївни ( АДРЕСА_1 );

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Горяц-Т" (65005, м. Одеса, вул. Балківська, буд. 143);

про стягнення 159087,73 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 09.12.2018 року до канцелярії Господарського суду Одеської області від позивача - Фізичної особи-підприємця Дубовик Олени Сергіївни надійшла позовна заява (вх. №3774/19) до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Горяц-Т" про стягнення грошових коштів у розмірі 159087,73 грн., з яких: 68063,96 грн. - заборгованість за договором №84/07 від 01.11.2007р., на яку нараховано пеню у сумі 64354,94 грн., 3% річних у сумі 6086,29 грн. та інфляційні у сумі 20582,54 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки з відстрочкою платежу №84/07 від 01.11.2007 року.

Ухвалою суду від 28.12.2019 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/3664/19 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання для розгляду справи по суті на 08.01.2020 року.

У судовому засіданні від 08.01.2020 року судом, за клопотання відповідача, було оголошено перерву у розгляді справи до 05.02.2020 року.

14.01.2020р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вх. ГСОО №715/20, згідно якого відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що грошове зобов`язання по сплаті заборгованості за поставлений товар за договором поставки з відстрочкою платежу №84/07 від 01.11.2007р., у відповідності до договору переведення боргу від 12.07.2018р. за згодою кредитора (позивача) перейшло до ТОВ „Сагітта-Т". За таких обставин, відповідач вважає, що позовні вимоги заявлені до ТОВ „Горяц-Т" за вказаним договором поставки являються необґрунтованими.

У судовому засіданні від 05.02.2020 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 12.02.2020 року.

11.02.2020 року до суду від позивача надійшло клопотання вх. ГСОО 3609/20, згідно якого він просить суд призначити у справі, в порядку ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, судову експертизу давності виконання підпису та поставляння печатки на договорі від 12.07.2018р. для вирішення відповідності дати договору.

Розглянувши клопотання позивача про призначення у даній справі судової експертизи, у судовому засіданні від 12.02.2020 року судом було відмовлено у його задоволенні що у відповідності до ч. 5 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України було відображено у протоколі судового засідання від зазначеної дати.

Так, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі експертизи судом, у сукупності викладених позивачем обставин з приводу заперечень щодо договору переведення боргу та процедури його підписання, враховується, що позивачем протягом тривалого часу не вживались дії щодо звернення до інших сторін договору про надання йому належним чином підписаного примірника відповідного договору, у той час як позивач обізнаний про існування такого договору.

При цьому суд також вважає за необхідне зазначити, що згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Статтею 98 Господарського процесуального кодексу України, встановлено вимоги до висновку експерта, згідно з якою висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Водночас, ч.ч. 1, 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

У розумінні приписів наведених норм судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Між тим, позивачем не подано до суду доказів з яких суд міг дійти висновку про наявність суперечливих обставин у даній справі щодо неукладення ним відповідного договору переведення боргу. При цьому суд зазначає, що позивачем не заперечується жодним чином обставини його обізнаності про наявність такого договору.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що справа №916/3664/19 перебуває у провадженні господарського суду з 28 грудня 2019 року.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України, однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Згідно з ст. 195 Господарського процесуального кодексу України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З урахуванням наведеного суд зазначає, що призначення судової експертизи та зупинення у зв`язку з цим провадження у справі, призводить до безпідставного затягування розгляду справи і не здійснення розгляду справи упродовж розумного строку.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 922/2716/17 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що суду слід виходити з того, що призначення судової експертизи, як процесуальної дії суду, яка у будь-якому випадку збільшує строк розгляду справи, що, відповідно, може мати наслідком порушення прав і охоронюваних законом інтересів учасників справи, а тому у кожному разі має бути обґрунтованою. При цьому призначення судової експертизи з порушенням зазначених вимог має наслідком безпідставне збільшення строку розгляду справи, тобто вихід за межі розумного строку розгляду справи, що суперечитиме статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, а також вимоги закону, що регулює питання призначення у справі судової експертизи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі відповідної експертизи. Більш того, суд зазначає, що дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження та розгляд справи було розпочато по суті у першому судовому засіданні, яке відбулось 08.01.2020 року, а тому зупинення провадження у справі з метою призначення судової експертизи суперечить порядку визначеному положеннями ст. 195 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні від 12.02.2020 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 17.02.2020 року.

Позивач у судовому засіданні 17.02.2020р. позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні від 17.02.2020 року проти позову заперечував та просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні від 17.02.2020р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 24.02.2020 року.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Водночас вимогами ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено матеріалами справи, 01.11.2007 року між позивачем (надалі - постачальник) та ТОВ „Горяц-Т" (надалі - покупець) укладено договір поставки з відстрочкою платежу №84/07 (надалі - договір 1), згідно умов якого постачальник зобов`язався поставляти покупцю, а покупець приймати та сплачувати товар у відповідності до умов даного договору.

Згідно з п. 2.1 договору 1, поставка товару здійснюється за узгодженими сторонами цінами, зазначеними у прейскуранті (специфікаціях). При цьому, постачальник зобов`язується не збільшувати ціни, зазначені в прейскуранті (специфікації), протягом 14 днів з моменту їх погодження сторонами.

У відповідності до п. 3.1 договору 1, поставка товару здійснюється на умовах DDP-склад покупця (в інтерпретації Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС 2000) однією чи кількома партіями у відповідності до специфікацій або накладних, які складаються на кожну таку партію. За згодою сторін отримувачем товару за даним договором може бути третя особа.

Положеннями п. 3.16 договору 1 встановлено, що покупець має право визначити та повернути товари, які реалізуються в магазинах покупця, як товари, які не мають споживчого попиту, надаючи відомості постачальнику про продаж даних товарів, які підтверджують економічне обґрунтування недоцільності подальшого розміщення товарів в магазинах покупця.

Згідно п. 4.1 договору 1, оплата кожної окремої партії товару (визначеної у накладній) за цим договором покупець здійснює шляхом перерахування 100% вартості цієї партії товару на поточний рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з моменту її отримання.

За умовами п. 8.1 договору 1, даний договір укладено на невизначений строк та діє до його припинення.

В силу вимог ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

За умовами ст. 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Так, як вбачається із поданих доказів 12.07.2018 року між ТОВ „Горяц-Т" (первісний боржник), ТОВ „Сагітта-Т" (новий боржник) та позивачем (кредитор) укладено договір переведення боргу (надалі - договір 2), яким регулюються відносини, пов`язані з заміною боржника (первісного боржника) у зобов`язанні, яке виникло із договору поставки №84/07 від 01.11.2007 року, укладеного між первісним боржником та кредитором.

У відповідності до п. 2 договору 2 первісний боржник передає новому боржнику грошове зобов`язання перед кредитором у розмірі 68063,96 грн., яке виникло на підставі основного договору, а новий боржник погоджується виконати зазначене грошове зобов`язання.

Згідно з умовами п. 5 договору 2, з моменту набрання чинності даним договором новий боржник приймає на себе обов`язки та права первісного боржника за договором поставки №84/07 від 01.11.2007 року.

Положеннями п. 6 договору 2 встановлено, що переведення боргу за даним договором не тягне за собою ніяких інших змін в основному договорі, крім пов`язаних з заміною первісного боржника новим боржником.

При цьому позивач наполягає, що грошові кошти у розмірі 68063,96 грн., що становить розмір боргу за договором №84/07 від 01.11.2007 року мають бути сплачені ТОВ «Горяц-Т», як первісним боржником.

Однак, суд не погоджується з зазначеною позицією позивача та зазначає таке:

По-перше, враховуючи наявність у матеріалах справи належним чином засвідченого договору переведення боргу, на якому проставлено печатку кредитора, суд дійшов висновку про наявність письмової згоди кредитора (позивача у справі) за договором поставки з відстрочкою платежу №84/07 від 01.11.2007 року на переведення прав та обов`язків за цим договором до ТОВ „Сагітта-Т".

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальним правилом, презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

По-друге, згідно вимог ст. 204 Цивільного кодексу України укладений договір переведення боргу б/н від 12.07.2018р., як правочин є правомірним на час розгляду справи, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, і його недійсність не була визнана судом, а тому зазначений договір в силу вимог ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами, і зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 521 Цивільного кодексу України визначено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

При цьому, суд зазначає, що сам по собі договір про переведення боргу передбачає не що інше, як заміну боржника в зобов`язанні, тоді як ані саме зобов`язання, ані кредитор у ньому не змінюються - лише боржник.

Отже, з укладенням договору переведення боргу, зобов`язання у первісного боржника припиняється, а новий боржник набуває обов`язку виконати певні зобов`язання перед кредитором.

Природа договору переведення боргу полягає в тому, що первісний боржник переводить свій борг (покладає обов`язки з погашення боргу) на третю особу - нового боржника, в зв`язку з чим до останнього в повному обсязі й на тих самих умовах, що були на момент переведення боргу, переходять права й обов`язки первісного боржника.

З огляду на викладене, суд зазначає, що у разі переведення боргу зміст основного зобов`язання ніколи не змінюється, а тому переведення боргу передбачає перехід від первісного боржника до нового як обов`язків, так і відповідальності за їх невиконання.

Суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, дійшов висновку, що між сторонами виникли господарські зобов`язання на підставі договору поставки з відстрочкою платежу № 84/07 від 01.11.2007 року, обов`язки за яким набуло ТОВ „Сагітта-Т", уклавши 12.07.2018 року з позивачем та ТОВ «Горяц-Т» договір переведення боргу.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

При цьому, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

За змістом ч. 3 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України, відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Крім того, слід мати на увазі, що відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої в принципі можливо було б задовольнити позовні вимоги.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем у справі є особа, яка наділена законом певними процесуальними правами та на яку покладено певні процесуальні обов`язки, у тому числі щодо сприяння у своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та з виконання процесуальних дій у встановлені законом або судом строки.

Так, за приписами ч. 2 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

При цьому суд зазначає, що залучення певного кола відповідачів сприяє з`ясуванню усього кола обставин, що входять до предмета доказування у справі, встановленню наявності або відсутності правопорушення, прийняттю законного та обґрунтованого рішення. Між тим, чинним Господарським процесуальним кодексом України, суд не наділений повноваженнями з власної ініціативи вчиняти процесуальні дії щодо заміни первісного відповідача належним, таке право у суду виникає за клопотанням позивача у справі.

Як встановлено матеріалами справи, згідно п. 5 договору переведення боргу від 12.07.2018 року ТОВ „Сагітта-Т", з моменту набрання чинності відповідним договором прийняло на себе зобов`язання і права первісного боржника - ТОВ «Горяц-Т» за договором поставки №84/07 від 01.11.2007 року, що достеменно свідчить про вступ у спірні правовідношення іншої юридичної особи (ТОВ „Сагітта-Т").

Між тим позивач не звертався до суду з заявою в порядку ст. 48 Господарського процесуального кодексу України та під час розгляду справи позовні вимоги до відповідача у справі підтримав, при цьому, посилаючись, щодо необхідності встановлення дати підписання договору переведення боргу, не надаючи жодного доказу, з якого суд міг би дійти висновку про невідповідність дати укладення договору переведення боргу. Разом з тим, судом був оглянутий оригінал відповідного примірника договору переведення боргу, який датований 12.07.2018р. та містив підписи і печатки всіх сторін, у тому числі позивача. При цьому, будь-які відмітки на вказаному договорі щодо його підписання сторонами у інший термін, ніж той що зазначений в договорі - відсутні.

Отже, в контексті спірних правовідносин, з урахуванням наявного в матеріалах справи договору переведення боргу ТОВ «Горяц-Т» за договором поставки №84/07 від 01.11.2007 року на ТОВ „Сагітта-Т" у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Дубовик Олени Сергіївни до первісного боржника - ТОВ „Горяц-Т", в зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Разом з тим, не підлягають задоволенню також вимоги позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних, оскільки вони є похідними від основних вимог та їх нарахування здійснено позивачем на суму боргу, обов`язок по сплаті якого перейшов до іншої особи.

З урахуванням встановлених обставин позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Дубовик Олени Сергіївни не підлягають задоволенню.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

2.Судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 24 лютого 2020 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська