ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року Справа № 906/772/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Мельник О.В. , суддя Грязнов В.В.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" на рішення Господарського суду Житомирської області від 21.11.2019 у справі №906/772/19 (суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів", с.Гулянка, Коростенський р-н, Житомирська обл.

про стягнення 310522,11 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Локшин А.В. ордер №365913 від 14.02.2020;

відповідача - Вербицький В.П. директор, Бондар Р.В. ордер № 122061 від 03.01.2020;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 21.11.2019 року у справі №906/772/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю" ОТП Лізинг" (м. Київ) до Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" (с. Гулянка Коростенський район Житомирська область) про стягнення 310522,11 грн. задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" (11563, Житомирська область, Коростенський район, с.Гулянка, вул.Молодіжна, буд.18, ) - на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (01033, м.Київ, вул. Жилянська, буд.43, ): - 274 967,26грн. - основного боргу; - 27 693,85грн. - пені; - 2983,91грн. - 3% річних; - 4584,68грн. - судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" подало апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення Господарського суду Житомирської області від 21 листопада 2019 року по справі №906/772/19 скасувати і прийняти нове рішення яким відмовити у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" до Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" про стягнення 310522,11 грн. з яких: 274 967,26 грн. боргу із сплати лізингових платежів; 27 693,85 грн. пені, 2 983,91 грн. 3 % річних; 4 877,09 грн. інфляційних та здійснити розподіл судових витрат.

Вважає, що позивач не обґрунтував та належними доказами не довів наявність у відповідача заборгованості із сплати лізингових платежів у розмірі 274 967 (двісті сімдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят сім) грн 26 коп., а також обов`язку із сплати пені згідно з підпунктом 9.2.1 пункту 9.2 договору фінансового лізингу від 10.04.2013 № 804- FL у розмірі 27 693 (двадцять сім тисяч шістсот дев`яносто три) грн 85 коп., З % річних у розмірі 2 983 (дві тисячі дев`яносто вісімдесят три) грн 91 коп. та інфляційних втрат у розмірі 4 877 (чотири тисячі вісімсот сімдесят сім) грн 09 коп., а тому суду першої інстанції у позові необхідно було відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Зокрема, вважає, що суму курсової різниці слід обчислювати виходячи із суми винагороди лізингодавця, оскільки саме такий обов`язок лізингоодержувача встановлений у пункті 6.7 договору фінансового лізингу від 10.04.2013 № 804- FL у редакції пункту 3 додаткової угоди від 26.10.2016 №6 до нього, враховуючи, що у пункті 6.4 договору надано визначення терміну "винагорода лізингодавця", а не із суми періодичного лізингового платежу, визначення якого також надано у пункті 6.4 договору і у склад якого входить як вартість предмета лізингу, так і винагорода лізингодавця. Відтак, нарахування із курсової різниці за період з 25.09.2018 до 25.06.2019 (включно) складають 209 454 (двісті дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят чотири.) грн 78 коп., а не 275462 (двісті сімдесят п`ять тисяч чотириста шістдесят дві) гри 10 коп. як необґрунтовано заявлено позивачем.

Поряд з цим, суд першої інстанції не врахував, що покриття позивачеві матеріальних втрат від знецінення коштів передбачено договором за рахунок курсової різниці національної валюти до долара США, а відтак, стягнення у цьому випадку 4 877 (чотири тисячі вісімсот сімдесят сім) грн 09 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму грошового зобов`язання, вираженого в гривнях, є за своїм змістом подвійною відповідальністю за невиконання зобов`язання, що суперечить нормам чинного законодавства.

Поряд з цим, у пункті 6.7 договору фінансового лізингу від 10.04.2013 № 804- FL у редакції пункту 3 додаткової угоди від 26.10.2016 № 6 до цього договору встановлений обов`язок лізингоодержувача коригувати винагороду на суму курсової різниці. За умовами договору фінансового лізингу від 10.04.2013 № 804- FL покриття матеріальних втрат від знецінення коштів здійснюється за рахунок курсової різниці національної валюти до долара США, не входить до грошового зобов`язання, установленого у пункті 6.4 цього договору та носить компенсаційний характер.

Відтак, судом першої інстанції не враховано, що нарахування пені та трьох процентів річних на суму заборгованості, до складу якої входить платіж компенсаційного характеру - нарахування із курсової різниці, суперечить нормам чинного законодавства та умовам договору фінансового лізингу від 10.04.2013 № 804-FL.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2019 у справі №906/772/19 відкрито апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" на рішення Господарського суду Житомирської області від 21.11.2019 у справі № 906/772/19 призначено на "18" лютого 2020 року об 10:30 год. Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) відповідачу копії відзиву та доданих до нього документів - до 17.01.2020. включно.

Матеріалами справи стверджується, що ухвалу суду від 24.12.2019 у справі №906/772/19 було отримано учасниками справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

15.01.2020 на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов від Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав викладених у ньому, позивач заперечив доводи апеляційної скарги, просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів", а рішення Господарського суду Житомирської області від 21.11.2019 у справі № 906/772/19 залишити без змін.

В судове засідання 18.02.2020 з`явилися представники позивача та відповідача, які повністю підтримали вимоги, доводи та заперечення, викладені відповідно в апеляційній скарзі і у відзиві та надали усні пояснення щодо суті спору.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві, стосовно дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

10.02.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (лізингодавець/позивач) та Приватним акціонерним товариством "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" (лізингоодержувач/відповідач) укладено договір фінансового лізингу №804-FL (а.с.22-29), за умовами якого лізингодавець на підставі договору купівлі - продажу зобов`язується набути у власність лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно, наведене в специфікації (додаток 1 до договору), а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (п.1.1 договору).

На виконання умов договору лізингу, по договору поставки №231К від 08.11.2013 (а.с.18-19) позивачем було придбано обумовлене майно та на підставі акту приймання - передачі від 12.11.2013 передано відповідачу у платне володіння та користування - Бульдозер SHANTUI SD22, 2012 року випуску, виробництва компанії Shandong shantui construction machinery imp&exp.Co. Ltd, країна виробника КНР, серійний № SD22AA115073 .

За актом приймання-передачі загальна вартість предмета лізингу становить 1764075,00грн.

Згідно п. 6.1 договору лізингу, відповідач сплачує позивачу лізингові платежі відповідно до вказаного договору.

Відповідно до п.6.2 договору лізингові платежі складаються з авансового лізингового платежу, а також чергових лізингових платежів, кожен з яких включає: суму , яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу; винагороду лізингодавця.

Пунктом 6.4 договору сторони визначили склад лізингових платежів:

- 6.4.1. перший лізинговий платіж. Перший лізинговий платіж складається із:

а) Комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладенням договору фінансового лізингу (надалі - "Комісія за організацію");

б) авансу вартості предмета лізингу, що відшкодує частину вартості предмета лізингу.

- 6.4.2. Періодичні лізингові платежі.

- 6.4.3. Перший Періодичний лізинговий платіж складається з:

а) Винагорода лізингодавця, яка розраховується з дати оплати предмета лізингу лізингодавцем за договором купівлі-продажу до дати платежу місяця, в якому відбулася передача предмета лізингу лізингоодержувачу;

- 6.4.3.1. Другий і всі наступні періодичні лізингові платежі складаються із:

а) Відшкодування вартості предмета лізингу;

б) Винагорода лізингодавця

LIBOR - фіксована індикативна ставка, яка нараховується як середньоарифметичне значення індивідуальних процентних ставок пропозиції ресурсів банків-членів Британської Банківської Асоціації (ВВА LIBOR ContributorPanelBanks). Фіксується на 11.00 (одинадцяту годину рівно) за Лондонським часом для певних валют та строків кредитування. При реалізації цього договору, ставка визначається на відповідну дату за даними системи РЕЙТЕРС.

Пунктом 6.6 договору передбачено, що кожний періодичний лізинговий платіж лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати не пізніше дати, вказаної в додатку 2. Вказана в цьому пункті дата є датою нарахування кожного чергового лізингового платежу для цілей податкового обліку.

Згідно графіку сплати лізингових платежів, що є додатком №2 до договору, відповідач зобов`язався сплатити лізингові платежі у період з 25.05.2013 по 25.04.2018 (а.с.31-32).

Пунктом 6.7 договору встановлено, що у зв`язку із залученням лізингодавцем кредитних коштів у доларах США (надалі - "валюта кредиту") для придбання предмету лізингу лізингоодержувач зобов`язаний коригувати винагороду, на суму курсової різниці та витрат, що виникли за відповідним поточним лізинговим платежем. Сума курсової різниці визначається за формулою : Скр = (Флп / К1) * К2 - Флп, де Скр - сума курсової різниці, грн.; Флп - лізинговий платіж згідно Графіку (додаток 2 до договору) у місяці, за який нараховується курсова різниця; К1 - курс гривні до долара США, встановлений Національним банком України на дату здійснення платежу у зв`язку з придбанням предмету лізингу, який зазначається в акті приймання-передачі; К2 - курс платежу, курс гривні до долара США, встановленого Національним Банком України (надалі - НБУ) на дату виставлення рахунку сплати періодичного лізингового платежу, згідно п. 6.6. договору, та збільшеного на 1,5% (одну цілу п`ять десятих процента).

Якщо різниця між курсом продажу долара США на українському міжбанківському валютному ринку на дату виставлення рахунку та курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України (надалі - "НБУ") на дату виставлення рахунку сплати періодичного лізингового платежу перевищує 1,5 %, то, для цілей здійснення розрахунків за зазначеною вище формулою, у якості К2 застосовується курс продажу долара США міжбанківського валютного ринку згідно даних інформаційно-дилінгової системи Ukrdealing (http://www.udinform.com) на момент закриття торгів на дату, що передує даті виставлення рахунку.

Згідно п.6.8 договору, кожний черговий лізинговий платіж лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати не пізніше дати вказаної в додатку 2.

Тобто, відповідач зобов`язаний сплачувати лізингові платежі згідно графіку лізингових платежів (додаток 2 до договору) не пізніше дати, зазначеної у даному графіку, з урахуванням коригування розміру винагороди на зміну курсу гривні до долару США, передбаченого в пункті 6.7 договору.

Відповідно до додаткової угоди №6 від 26.10.2016 формулювання пункту 6.7 договору було змінено та викладено в наступній редакції: "У зв`язку із залученням лізингодавцем кредитних коштів у доларах США (надалі - "валюта кредиту") для придбання предмету лізингу лізингоодержувач зобов`язаний коригувати винагороду на суму курсової різниці та витрат, що виникли за відповідним поточним лізинговим платежем. Сума курсової різниці визначається за формулою : Скр = (Флп / К1) * К2 - Флп, де Скр - сума курсової різниці, грн.; Флп - лізинговий платіж згідно графіку (додаток 2 до договору) у місяці, за який нараховується курсова різниця; К1 - курс гривні до долара США, встановлений Національним банком України на дату здійснення платежу у зв`язку з придбанням предмету лізингу, який зазначається в акті приймання-передачі; К2 - курс платежу, курс гривні до долара США, розмір якого становить 1 дол.США = 26,84грн."

При цьому всі суми, одержані від лізингоодержувача, будуть зараховуватись в наступному порядку: погашення неустойки; сплата прострочених платежів за договором; погашення прострочених лізингових платежів (починаючи з суми найдавнішої несплати); сплата поточних лізингових платежів. Лізингодавець має право змінювати порядок погашення заборгованості (п.6.16 договору).

Однак, відповідач свої зобов`язання щодо сплати лізингових платежів за договором виконував неналежним чином. В зв`язку з існуючою заборгованістю між позивачем та відповідачем укладалися додаткові угоди про зміну графіку лізингових платежів.

20 вересня 2018 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода №8 від 20 вересня 2018 року, згідно умов якої лізингоодержувач визнає, що на дату укладання даної додаткової угоди має прострочену заборгованість за договором в розмірі 68990,10 грн., яку зобов`язується сплатити в строки згідно з графіком, наведеним у додатку №2 до цієї додаткової угоди, з 25.11.2018 до 25.01.2019 (а.с.46,48).

Згідно графіку сплати лізингових платежів, який є додатком до додаткової угоди №8 від 20 вересня 2018 року, відповідач зобов`язався сплатити кошти у період з 25.11.2013 по 25.10.2020 (а.с.47).

Однак, незважаючи на реструктуризацію заборгованостей, відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання по сплаті лізингових платежів, в результаті чого за період з 25 вересня 2018 року по 25 червня 2019 року утворилася заборгованість в сумі 274967,26грн., яка складається з наступного: 27993,67грн. - вартість майна, 88829,63грн. - винагорода лізингодавця, 275462,10грн. - курсова різниця, 68990,10грн. - борг за попередній період згідно додаткової угоди №8, за вирахуванням 186308,24грн., сплачених платежів за вказаний період, які позивач спрямував на погашення частини заборгованості по лізинговим платежам.

З метою захисту своїх прав та інтересів, позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" про стягнення 310522,11 грн. заборгованості за договором фінансового лізингу №804-FL від 10.04.2013.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа, яка звертається до господарського суду з позовом, самостійно обирає спосіб захисту, визначає відповідача, предмет та підстави позову та зазначає у позовній заяві яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються, зокрема, положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" та Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Нормами ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною другої статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена норма кореспондується з положеннями частини другої статті 198 ГК України.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно наказу Міністерства фінансів України від 10.08.2000 №193 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку "Вплив змін валютних курсів", валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах ВСУ у справі №12/149 від 04.07.2011, у справі №55/440 від 27.03.2012).

10.02.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (лізингодавець/позивач) та Приватним акціонерним товариством "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" (лізингоодержувач/відповідач) укладено договір фінансового лізингу №804-FL.

На виконання умов договору лізингу, по договору поставки №231К від 08.11.2013 позивачем було придбано обумовлене майно та на підставі акту приймання - передачі від 12.11.2013 передано, а відповідачем прийнято в платне володіння та користування - Бульдозер SHANTUI SD22, 2012 року випуску, виробництва компанії Shandong shantui construction machinery imp&exp.Co. Ltd, країна виробника КНР, серійний № SD22AA115073 .

Як встановлено судом, в укладеному між сторонами договорі та додаткових угодах до нього сторони погодили сплату лізингових платежів, що складаються з авансового лізингового платежу, який включає суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу, а також чергових лізингових платежів, кожен з яких включає: суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості предмета лізингу; винагороду лізингодавця у зв`язку з передачею у лізинг предмету лізингу (п. 6.2. договору).

Оскільки відповідач основний борг станом на 25.06.2019 не сплатив, позивач прийняв до уваги, що у додатковій угоді №6 від 26.10.2016 сторони визначили, що курс долара США до гривні становить 26,84 грн. за 1 долар США .

Відповідач у судовому засіданні 18.02.2020 апеляційної інстанції та в апеляційній скарзі не заперечив щодо наявності у нього заборгованості за вказаний період по сплаті винагороди та вартості майна, однак зазначив, що згідно п.6.7 договору курсова різниця може бути нарахована лише на суму винагороди лізингодавця.

Щодо правомірності нарахування курсової різниці на підставі п.6.7 договору, колегія суддів апеляційної інстанції враховує наступне.

Пунктом 6.7. договору сторони встановили, що у зв`язку із залученням лізингодавцем кредитних коштів у доларах США для придбання предмету лізингу лізингоодержувач зобов`язаний коригувати винагороду, на суму курсової різниці та витрат, що виникли за відповідним поточним лізинговим платежем.

Сума курсової різниці визначається за формулою:

Скр = (Флп / К1) * К2 Флп, де:

Скр - сума курсової різниці, грн;

Флп - лізинговий платіж згідно з графіком (додаток 2 до договору) у місяці, за який нараховується курсова різниця;

К1 - курс гривні до долара США, встановлений Національним банком України на день здійснення платежу у зв`язку з придбанням предмету лізингу, який зазначається в акті приймання-передачі;

К2 - курс платежу, курс гривні до долара США, встановленого Національним Банком України (надалі - НБУ) на дату виставлення рахунку сплати періодичного лізингового платежу, згідно п. 6.6. Договору, та збільшеного на 1,5% (одну цілу п`ять десятих процента).

Якщо різниця між курсом продажу долара США на українському міжбанківському валютному ринку на дату виставлення рахунку та курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України на дату виставлення рахунку сплати періодичного лізингового платежу перевищує 1,5 %, то, для цілей здійснення розрахунків за зазначеною вище формулою, у якості К2 застосовується курс продажу долара США міжбанківського валютного ринку згідно даних інформаційно-дилінгової системи Ukrdealing (http://www.udinforrn.com) на момент закриття торгів на дату, що передує даті виставлення рахунку.

Тобто, за умовами договору відповідач зобов`язався сплачувати лізингові платежі згідно Графіку лізингових платежів (додаток 2 до договору), не пізніше дати зазначеної у даному Графіку, з урахуванням коригування розміру лізингового платежу на зміну курсу гривні до долара США, передбаченого в пункті 6.7. Договору.

З матеріалів справи вбачається, що додатковою угодою №6 від 26 жовтня 2016 року пункт 6.7 договору сторонами було внесено зміни, зокрема, в частині значення К2 - курс платежу, курс гривні до долара США, розмір якого становить 1 дол. США = 26,84 гривень.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, додаткової угоди №8 від 20.09.2018, позивач визнав, що на дату укладення цієї додаткової угоди має прострочену заборгованість за договором в розмірі 68990,10 грн., яку зобов`язується сплатити в строки згідно з графіком, наведеним у Додатку №2 до цієї Додаткової угоди, з 25.11.2018 до 25.01.2019.

Таким чином, сторонами погоджений та підтверджений частковим виконанням відповідачем за період дії договору порядок розрахунку коригування лізингового платежу на суму курсової різниці, а саме порядок розрахунку курсової різниці, зазначений у п. 6.7. договору, зокрема, за вищевказаною формулою, у якій Флп - це лізинговий платіж в цілому, який у відповідності до п. 6.4.3.1. складається з відшкодування предмета лізингу та винагороди лізингодавця.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що курсова різниця нараховується як на вартість предмета лізингу так і на винагороду лізингоодержувача, тому з врахуванням зазначеного, колегія суддів вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення 274967,26грн. обґрунтованими.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Умовами договору передбачено, що за порушення обов`язку зі своєчасної сплати лізингових та інших платежів, передбачених договором, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період такого порушення, нарахованої на суму непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані лізингоодержувачем лізингодавцеві, понад вказану пеню (п.9.2.1).

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Покликаючись на вказаний пункт договору, з огляду на прострочення відповідачем сплати лізингових та інших платежів, позивач нарахував відповідачу на загальну суму заборгованості по лізинговим платежам - 274967,26 грн. за період з 26 січня 2019 року по 22 липня 2019 року - 27693,85 грн. пені.

Враховуючи викладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми пені, суд апеляційної інстанції вважає його правомірним, тому погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 27693,85 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача за порушення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ГПК України за період з 26 вересня 2018 року по 22 липня 2019 року - 2983,91 грн. - 3% річних.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тобто має компенсаційний, а не штрафний характер.

Вимагати сплати суми боргу, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Враховуючи викладене, перевіривши здійснений розрахунок заявлених позивачем до стягнення суми 3% річних, суд апеляційної інстанції вважає їх правомірними, тому погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає за період з 26 вересня 2018 року по 22 липня 2019 року - 2983,91 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення 4877,09 грн інфляційних втрат, колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

В даному випадку, договором передбачено коригування боргу відповідача виходячи з курсу національної валюти України до іноземної валюти, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що фактично сторони узгодили, що валютою договору в частині лізингових платежів є іноземна валюта.

Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17 та постанові Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №905/192/18.

Відтак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в позові в частині стягнення 4877,09 інфляційних втрат.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" на рішення Господарського суду Житомирської області від 21.11.2019 у справі №906/772/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "21" лютого 2020 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.