ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"18" лютого 2020 р.м. Одеса Справа № 916/3461/19

Господарський суд Одеської області у складі: Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За участю представників сторін:

Від позивача - не з`явився,

Від відповідача - Савицька О.М., на підставі ордеру,

Від третьої особи - не з`явився,

розглянувши у підготовчому засіданні справу за позовом Фізичної особи-підприємеця Зозулі Юрія Миколайовича до Фізичної особи-підприємеця Кошель Оксани Анатоліївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "САНАФАРМ" про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

20.11.2019 року позивач - Фізична особа-підприємець Зозуля Юрій Миколайович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО № 3562/19) до відповідача - Фізичної особи-підприємеця Кошель Оксани Анатоліївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "САНАФАРМ" про визнання договору недійсним.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.12.2019.

05.12.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

19.12.2019 підготовче засідання відкладено на 16.01.2020р.

16.01.2020 року ухвалою господарського суду Одеської області строк підготовчого провадження було продовжено на 30 днів та відкладено розгляд справи на 28.01.2020 року.

Також у судовому засіданні 16.01.2020 року у клопотанні представника відповідача про зупинення провадження у справі, було протокольно відмовлено з підстав недоведеності та недоцільності заявленого клопотання, що може призвести до затягування розгляду даної справи.

28.01.2020 року ухвалою господарського суду Одеської області було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на "13" лютого 2020 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.02.2020 року розгляд справи по суті було відкладено на 18.02.2020 року.

У судове засідання 18.02.2020 року представники позивача та третьої особи не з`явились.

В судовому засіданні 18.02.2020р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду, повний текст якого буде складено 28.02.2020р.

В обґрунтування позову зазначено, що Між Фізичною особою - підприємцем Зозулею Юрієм Миколайовичем (надалі - Орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Кошель оксаною Анатоліївною ( надалі - Орендар) 01.12.2018 року був укладений Договір Оренди нежитлового приміщення №01/12-18 згідного якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду (на строк до 01.11.2020 року), приміщення загальною площею 76,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, 58г, приміщення 8.

Предметом цього Договору оренди є тимчасове платне користування приміщенням загальною площею 76,5 квадратних метрів, яке знаходиться за адресою: Одеська область, м, Білгород-Дністровський, вул.. Ізмаїльська, 58г приміщення 8 - з чітко визначеною метою використання; під аптечний заклад (аптеку).

В день укладення вищевказаного Договору оренди приміщення було фактично передано відповідачу за відповідним Актом примання-передачі приміщення,

Пунктом 6.2. зазначено Договору оренди визначено право Орендодавця перевірити використання приміщення за призначенням. Однак, при перевірці позивачем використання належного йому на праві приватної власності і переданого в оренду приміщення №8 за адресою: Одеська область, м, Білгород-Дністровський, вул.. Ізмаїльська, 58г приміщення 8, йому стало відомо, що у орендованому приміщенні фактично перебуває, користується та здійснює свою господарську діяльність з роздрібної торгівлі лікарськими засобами не ФОП Кошель О.А., як передбачено договором оренди, а зовсім інша третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "САНАФАРМ".

Зі слів працівників аптеки цього підприємства, що розташована у належному мені на праві приватної власності приміщенні №8 за адресою: Одеська область, м. Білгород- Дністровський, вул. Ізмаїльська, 58г мені стало лише відомо що аптека здійснює господарську діяльність нібито на підставі невідомого мені договору суборенди з ФОП Кошель Оксаною Анатоліївною, який надати мені вони категорично відмовились. Аналогічну відмову я особисто отримав і від Відповідача.

При цьому, протягом дії Договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018р. я взагалі не отримував будь-якого запиту від Відповідача щодо надання їй дозволу на передачу орендованого нею приміщення №8 за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, 58г в суборенду будь-яким третім особам та відповідно не надавав будь-якої згоди (ні усної, ні письмової) на передачу орендованого приміщення у суборенду.

Підтвердженням того, що Відповідач дійсно передала приміщення в суборенду, а також того факту що у орендованому Відповідачем приміщенні знаходиться, фактично користується ним та здійснює господарську підприємницьку діяльність саме ТОВ «САНАФАРМ» - є інформація з сайту Д1АС контроля лікарських засобів, згідно якої серед переліку приміщень де здійснюють діяльність аптеки ТОВ «САНАФАРМ» наявна адреса: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська. 58г.

Вищевказані обставини також підтверджуються документами, що додаються до позовної заяви, а саме: Актом обстеження орендованого приміщення від 03.09.2019 р. (складено у присутності свідків). Фотофіксацією (8 фотографій), які було зроблено при обстеженні мною орендованого приміщення. Фіскальним чеком №13449 від 03.09.2019 р. ТОВ «САНАФАРМ», аптека №11 за яким було придбано лікарські засоби у аптеці, що розташована у орендованому приміщенні. Копією ліцензії на право здійснення господарської діяльності з роздрібної торгівлі лікарськими засобами ТОВ «САНАФАРМ» за адресою: Одеська обл. м. Білгород- Дністровський, вул. Ізмаїльська, 58г (виданої Державною службою лікарських засобів ТОВ «САНАФАРМ» на аптеку №11 «Будьте здорові», серія АВ №598486), яка відповідно вимогам чинного законодавства знаходиться у «кутку споживача» в орендованому приміщенні.

Як зазначає позивач, Орендар - ФОН Кошель О.А. ні з ким не погодила суборендні відносини з ТОВ «САНФАРМ» у належному мені на праві приватної власності приміщенні №8 за адресою: АДРЕСА_1 та самовільно і протиправно, без погодження з власником приміщення, передала його в суборенду, грубо порушивши умови чинного Договору оренди.

Пунктом 2.1. Договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018р. передбачено, що приміщення, яке орендується, надається Орендареві, тобто ФОП Кошель О.А. - для використання під аптечний заклад (аптеку). Частиною 1 пункту 1 Договору оренди передбачається, що Орендар зобов`язується використовувати приміщення, що орендується виключно за призначенням. Частиною 3 пункту 7.2 Договору оренди сторонами погоджено, що Орендар має право передавати орендоване приміщення в суборенду іншим особам чи організаціям лише за письмовим погодженням Орендодавця (ФОП Зозуля Ю.М.).

З викладеного вище, зрозуміло наступне: приміщення №8 за адресою: АДРЕСА_1 г отримано ФОП Кошель О.А. в оренду для використання його під аптечний заклад (аптеку), але ФОП Кошель О.А. ніколи не отримувала та не має доповідної ліцензії на здійснення господарської діяльності з роздрібної торгівлі лікарськими засобами, а у той самий час, зазначену господарську діяльність здійснює зовсім інша юридична особа - ТОВ «САНАФАРМ»; Приміщення №8 за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський. вул. Ізмаїльська буд. №58г протиправно, в порушення умов чинного Договору оренди передано ФОП Кошель О.А. в суборенду, без погодження Орендодавця, іншій юридичній особі - ТОВ «САНАФАРМ».

Як зазначає позивач, ФОП Кошель Оксаною Анатоліївною було протиправно і грубо порушено істотні умови Договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018р. та, одночасно, ТОВ «САНАФАРМ» без законних правових підстав перебуває, здійснює свою господарську діяльність на підставі ліцензії на роздрібну торгівлю лікарськими засобами отриманої ще в 2012 році та заробляє прибуток у орендованому ФОП Кошель О.А. нежитловому приміщенні №8, загальною площею 76,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить мені на праві приватної власності.

З викладеного вище, також зрозуміло, що укладаючи Договір оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018р„ Відповідач завідомо навіть і не планувала використовувати орендоване приміщення за цільовим призначенням, визначеним у п. 2.1. Договору, оскільки ні на час укладення Договору оренди, ні на даний час ФОП КошельО.А. не має ліцензії на право здійснення господарської діяльності з роздрібної і торгівлі лікарськими засобами (діяльність аптеки).

ФОП Кошель О.А. для укладення в передбаченому законом порядку договору оренди для здійснення нею ліцензованого виду діяльності повинна була мати ліцензію на торгівлю лікарськими засобами, яку вона ніколи не намагалася отримати та якої в неї не було на час укладання Договору оренди і немає на даний час. Цей факт при укладенні договору оренди відповідач мені не повідомив.

28.01.2020 року від представника Фізичної особи-підприємця Кошель Оксани Анатоліївни надійшли пояснення відповідно яких відповідач зазначив, що позивач вказує, що є власником нежитлового приміщення№8, загальною площею 76,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 г і орендодавцем за договором оренди нежитлового приміщення від 01.12.2018 року.

Проте вказані обставини оспорюються у законом визначений спосіб. Докази того, що право власності на вищезазначене приміщення повинно було бути передано Кошель О.А. 21.03.2019 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т.Ю. 21.03.2019 року, перевіряються Білгород-Дністровським міськрайонним судом і за наслідками вказаного судового розгляду буде ухвалено відповідне рішення.

Як зазначає представник, відповідач ФОП Кошель О.А. під час здійснення своєї господарської діяльності добросовісно виконує усі обов`язки, які покладено на неї законодавством України та договором оренди.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Між Фізичною особою - підприємцем Зозулею Юрієм Миколайовичем (надалі - Орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Кошель оксаною Анатоліївною ( надалі - Орендар) 01.12.2018 року був укладений Договір Оренди нежитлового приміщення №01/12-18 згідного якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду (на строк до 01.11.2020 року), приміщення загальною площею 76,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, віл. Ізмаїльська, 58г, приміщення 8.

Предметом цього Договору оренди є тимчасове платне користування приміщенням загальною площею 76,5 квадратних метрів, яке знаходиться за адресою: Одеська область, м, Білгород-Дністровський, вул.. Ізмаїльська, 58г приміщення 8 - з чітко визначеною метою використання; під аптечний заклад (аптеку).

В день укладення вищевказаного Договору оренди приміщення було передано відповідачу за відповідним Актом примання-передачі приміщення.

Пунктом 6.2. зазначено Договору оренди визначено право Орендодавця перевірити використання приміщення за призначенням.

Пунктом 2.1. Договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018р. передбачено, що приміщення, яке орендується, надається Орендареві, тобто ФОП Кошель О.А. - для використання під аптечний заклад (аптеку).

Частиною 1 пункту 1 Договору оренди передбачається, що Орендар зобов`язується використовувати приміщення, що орендується виключно за призначенням.

Частиною 3 пункту 7.2 Договору оренди сторонами погоджено, що Орендар має право передавати орендоване приміщення в суборенду іншим особам чи організаціям лише за письмовим погодженням Орендодавця (ФОП Зозуля Ю.М.).

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

При цьому, суд зазначає, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги Фізичної особи-підприємеця Зозулі Юрія Миколайовича направлені на визнання договору оренди нерухомого майна недійсним. При цьому підставою відповідного позову стало істотна зміна обставин.

Порівняльний аналіз термінів ,,довідався" та ,,міг довідатися", що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

В даному випадку суд не вбачає в діях сторін спірного Договору будь-якого порушення вимог чинного законодавства України, які були обов`язковими при укладанні такого договору, що могли б бути підставою для визнання спірного Договору недійсним.

Також, як на підставу для відмови у задоволенні позову, суд вважає відсутність порушеного права позивача з огляду на підстави, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст.20 Господарського кодексу України, Держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1, 4 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Частина 1 ст.181 ГК України встановлює, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

В силу ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Згідно п. 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 651 ЦК України, чинним законодавством України під істотним розуміється таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання договору оренди нежилого приміщення недійсним, укладеного між позивачем та відповідачем.

За приписами ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином, для внесення змін або розірвання договору на підставі ст. 652 ЦК України необхідна наявність наступних підстав: 1. Істотна зміна обставин; 2. Одночасна наявність 4-х умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України).

Згідно до ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до приписів ст.220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно до п. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до п. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З урахуванням встановлення судом нікчемності спірного договору, суд вказує, що позовні вимоги про визнання договору оренди, є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Позивачем в обґрунтування позову зазначено виключно про відсутність його згоди дозволу на передачу орендованого відповідачем приміщення №8 за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, 58г в суборенду будь-яким третім особам, що спростовується матеріалами справи.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У даному випадку судом не встановлено обставин, які б у сукупності давали підстави для висновку про недійсність спірного договору, тобто позивачем у межах цього провадження не доведено належними та допустимими доказами стверджувану ним в заявленому позові обставину. У зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 20, 73, 74, 76, 86, 129, 130, 165, 231, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фізичної особи-підприємеця Зозулі Юрія Миколайовича до Фізичної особи-підприємеця Кошель Оксани Анатоліївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "САНАФАРМ" про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 28 лютого 2020 р.

Суддя С.Ф. Гут