РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.03.2020Справа № 910/18543/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Державного підприємства «Радивилівський комбінат хлібопродуктів»

до Аграрного фонду

про стягнення 232.573,60 грн.

Представники сторін: не викликались

Суть спору :

23.12.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» до Аграрного фонду про стягнення 232.573,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено договір складського зберігання зерна № 248/11 від 01.06.2011, відповідно до умов якого, позивачем було прийнято на зберігання зерно за фактичною вагою 390.880 кг. Сторонами було погоджено ціну договору, яка становить 17,50 грн (за 1 тону в місяць). Проте відповідачем взяті на себе зобов`язання за договором виконано не було, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 232.573,60 грн за період з 01.11.2016 по 31.08.2019. Позивачем було направлено на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості, у відповідь на яку відповідач факт заборгованості не заперечив, проте кошти не сплатив. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 232.573,60 грн боргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.01.2020 відкрито провадження у справі № 910/18543/19; прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Даною ухвалою суду зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 02.01.2020 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 322 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01001, м. Київ, вул. Грінченка, 1, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 02.01.2020, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 10.01.2020, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 322.

27.01.2020 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позовних вимог заперечує посилаючись на те, що дію договору на зберігання складського зерна № 248/11 від 01.06.2011 не подовжено, однак послуги зі зберігання зерна ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» надаються по цей час на умовах, коли максимальна норма відшкодування витрат за зберігання зерна, що є об`єктом державного цінового регулювання, відповідно до наказу Міністерства аграрної політики і продовольства України № 213 від 30.05.2011 «Про затвердження норм відшкодування витрат, пов`язаних з комплексом заходів із зберігання, перевезення та переробки об`єктів державного цінового регулювання» складає 17,50 грн за тонну на місяць з урахуванням ПДВ. Відшкодування витрат, пов`язаних з послугами зберігання зерна відповідно до договорів складського зберігання проводиться Аграрним фондом по бюджетній програмі за КПКВК 1201110 «Витрати Аграрного фонду, пов`язані з комплексом заходів із зберігання, перевезення, переробки та експортом об`єктів державного цінового регулювання державного інтервенційного фонду» через органи Державного казначейства України у разі наявності в обліку відповідного бюджетного зобов`язання та за умовами находження на рахунок поклажодавця коштів з Державного бюджету на назначені цілі. У зв`язку з відсутністю укладених угод на зберігання зерна державного інтервенційного фонду в 2016-2019 роках та відкритих асигнувань за КПКВК 1201110 зобов`язання Аграрного фонду перед ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» з відшкодування витрат, пов`язаних з послугами зберігання зерна в Державній казначейській службі України не зареєстровані та не можуть бути оплачені.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2011 між Державним підприємством «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» (зерновий склад) та Аграрним фондом (поклажодавець) укладено договір складського зберігання зерна № 248/11/138 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору поклажодавець зобов`язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, ячменю, кукурудзи (об`єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі-зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов`язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим Договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим Договором та законодавством.

Спір виник в зв`язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором оплату послуг зберігання зерна у період з 01.11.2016 по 31.08.2019 не здійснив, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 232.573,60 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 3.1.5 договору зерновий склад зобов`язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання. У разі видачі простого або подвійного складського свідоцтва зерновий склад здійснює страхування зерна від ризиків випадкової загибелі, знищення, нестачі, пошкодження та втрат за дорученням і за рахунок коштів поклажодавця.

Згідно з п. 3.1.6 договору зерновий склад зобов`язується зберігати зерно протягом строку, визначеного в договорі.

Відповідно до п. 3.3.2 договору поклажодавець зобов`язаний відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку, визначеному підпунктом 3.1.4 цього договору.

Згідно з п. 4.1 договору розрахунки відшкодування витрат, по зберіганню проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Відшкодування витрат по зберіганню зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів.

Відповідно до п. 4.4 договору поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об`єкту державного цінового регулювання.

Зерновий склад зобов`язаний зберігати зерно, придбане за кошти державного бюджету, до пред`явлення поклажодавцем вимоги про його повернення (п. 7.3 договору).

Відповідно до п. 8.1 договору він набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і дії до 31.12.2011, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі. Дія цього договору розповсюджується на відносини між сторонами, що виникли з 01.03.2011.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 961 Цивільного кодексу України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Судом встановлено, що Державне підприємство «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» прийняло на зберігання від Аграрного фонду зерно, а саме пшеницю м`яку 3 класу, 2012 року збирання врожаю, вагою 390880 кг, що підтверджується складською квитанцією на зерно № 560 від 20.12.2012 (АФ № 648034), посвідченням про якість зерна № 001418 від 20.12.2012.

Відповідно до п. 24 ст. 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов`язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію. Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України, якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 946 Цивільного кодексу України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Аналогічні положення викладені в п. 7.1. договору, а саме: строк зберігання зерна до пред`явлення вимоги поклажедавцем.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що продовження зберігання зерна після закінчення строку, встановленого договором (до 31.12.2011), дає зберігачу право вимагати оплати за весь фактичний час зберігання.

Пунктом 4.3 договору сторони погодили, що розмір відшкодування витрат (разом з ПДВ) за зберігання зерновим складом зерна (за 1 тонну за 30 календарних днів) становить 17,50 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що ним були надані відповідачу послуги зі зберігання зерна у період з 01.11.2016 по 31.08.2019 на загальну суму 232.573,60 грн.

При цьому, позивачем до позовної заяви долучено копію акту наявності зерна від 02.09.2019, закупленого до державного інтервенційного фонду та відповідності його кількісним та якісним показникам (на акті міститься підпис представника Аграрного фонду в Рівненській області), з якого, зокрема, вбачається, що на зберіганні у позивача знаходиться зерно у обсязі 390880 кг.

Відповідачем не заперечується факт перебування на зберіганні у позивача зерна, переданого за складською квитанцією № 560 від 20.12.2012 (АФ № 648034), у спірний період (з 01.11.2016 по 31.08.2019).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був здійснити оплату за надані позивачем послуги зі зберігання зерна у період, заявлений позивачем, відповідно до умов договору, а саме з 01.11.2016 по 31.08.2019 на загальну суму 232.573,60 грн.

При цьому, суд зазначає, що умова п. 4.4 договору щодо оплати на підставі актів наданих послуг не встановлює строку виконання відповідачем свого обов`язку з оплати за надані позивачем послуги зі зберігання зерна, оскільки не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

З огляду на те, що умовами договору сторони не визначили строки оплати відповідачем наданих позивачем послуг зі зберігання, суд дійшов висновку щодо необхідності застосування положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України з метою визначення строку виконання відповідачем обов`язку з оплати наданих позивачем послуг зі зберігання.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013, оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Оскільки перелік форм пред`явлення кредитором вимоги про сплату заборгованості не є вичерпним, суд дійшов висновку, що вимога кредитора про сплату заборгованості може бути оформлена, зокрема, у вигляді надісланого акту виконаних робіт (наданих послуг) або претензії про сплату заборгованості.

Позивачем долучено до матеріалів справи копію претензії № 455/10/1-19 від 23.09.2019, адресовану відповідачу, про сплату заборгованості за договором складського зберігання зерна № 248/11/138 від 01.06.2011 у розмірі 232.573,60 грн. (за період з 01.11.2016 по 01.09.2019) та докази її отримання відповідачем - копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 185 з відміткою відповідача про отримання вказаної претензії 30.09.2019.

Відповідачем була надана відповідь № 40-09/379 від 02.10.2019 на претензію позивача № 455/10/1-19 від 23.09.2019 в якій зазначено, що на сьогоднішній день Аграрний фонд не має затвердженого в установленому законодавством порядку паспорта бюджетної програми за КПКВК 2801250 «Витрати Аграрного фонду, пов`язані з комплексом заходів із зберігання, перевезення, переробки та експортом об`єктів державного цінового регулювання державного інтервенційного фонду» на 2019 рік, що унеможливлює проведення процедур закупівель за державні кошти. У зв`язку з ситуацією, що склалася, відшкодування витрат, пов`язаних з послугами зі зберігання зерна, здійснюється шляхом списання Державною казначейською службою України грошових коштів з рахунку аграрного фонду за рішенням господарського суду після відкриття асигнувань.

Також, позивачем до позовної заяви долучено акти виконаних робіт за договором за період з листопада 2016 року по серпень 2019 року.

Вказані акти не підписані відповідачем. Водночас, суд зазначає, що складання акту виконаних робіт (наданих послуг) не є підставою для виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин у даному випадку, оскільки правовідносини виникають саме з договору між сторонами про надання послуг зі зберігання та з факту надання послуг зі зберігання, що підтверджується вищевказаними складською квитанцією на зерно № 560 від 20.12.2012 (АФ № 648034).

Крім того, факт зберігання зерна позивачем у зазначеному ним обсязі у період з 01.11.2016 по 01.09.2019 відповідачем не заперечувався.

Тобто, обов`язок відповідача як поклажодавця оплатити позивачу як зерновому складу послуги зі зберігання зерна виникає саме з факту надання таких послуг, та не залежить від складання акту виконаних робіт, який по суті є документом, який фіксує господарську операцію відповідно до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 232.573,60 грн. основного боргу обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Державного підприємства «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. ст. 129, ст.ст. 231, 237, 238, 240 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, буд. 1, ) на користь Державного підприємства «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» (35500, Рівненська обл., м. Радивилів, вул. Волковенка, 11, ) 323.573 (триста двадцять три тисячі п`ятсот сімдесят три) грн 60 коп. боргу та 3.488 (три тисячі чотириста вісімдесят вісім) грн 62 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В.Сівакова