ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Черкаси справа № 925/1461/19

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Буднік А.М., за участі представників сторін:

від позивача: Чубин О.М. - адвокат за ордером;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн ТВ" (м. Київ) до АТ "Черкаський приладобудівний завод" (м. Черкаси) про стягнення 583 185,29 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 583 185,29 грн. з яких: 245 000,00 грн. залишку основного боргу за позикою, 49 204,23 грн. пені, 185 000,00 грн. штрафу, 78 564,50 грн. інфляційних втрат та 25 416,56 грн. як 3 % річних за прострочення розрахунків на підставі договору позики № 35/15 від 23.12.2015, укладеного між сторонами у справі. Також позивач просить стягнути з відповідача 4000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, не направив свого представника у судове засідання.

Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності представника відповідача, явка якого не визнавалася обов`язковою, за наявними у справі матеріалами.

У відзиві на позов (а.с. 43) відповідач просить у позові відмовити повністю в частині стягнення пені та штрафу, застосувавши до них строк позовної давності. Судовий збір просить покласти на відповідача пропорційно задоволеними позовним вимогам.

В судовому засіданні 26.02.2020 в порядку ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У відповідності до ст. 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні у справі докази суд вважає, що позов підлягає лише до часткового задоволення, виходячи з такого:

Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "Сатурн-ТВ" (далі - позивач) та публічним акціонерним товариством "Черкаський приладобудівний завод" (далі- відповідач) було укладено договір позики № 35/15 (а.с. 17-18), у відповідності до якого позивач зобов`язався у визначений договором строк надати відповідачу позику в національній валюті України у розмірі 370 000 (триста сімдесят тисяч) гривень 00 копійок, а відповідач зобов`язався у визначений даним договором строк повернути позивачу допомогу в повному обсязі (п. 1.1. договору).

В п. 2.1. Позивач зобов`язався надати відповідачу допомогу протягом строку дії договору, починаючи з дати укладення Сторонами цього договору.

Позивач зобов`язався перерахувати кошти у розмірі, визначеному п. 1.1 даного договору у безготівковій формі на поточний рахунок відповідача ( п. 2.2. договору).

Відповідач у строк до 25 січня 2017 року зобов`язався повернути позивачу надану допомогу у розмірі визначеному в п. 1.1. даного договору ( п. 3.1. договору).

Договір набирає чинності з дати його укладення уповноваженими представниками сторін і діє до 25 січня 2017 року, але в будь-якому випадку до виконання умов за договором ( п. 5.1. договору).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження перерахування відповідачу суми позики позивачем подано копії платіжних доручень № 1503 від 29.12.2015 на суму 120 000,00 грн. та № 1488 від 23.12.2015 на суму 250 000,00 грн. (а.с. 35-36).

В ході розгляду справи представник відповідача визнав, що кошти за позикою були отримані підприємством. У відзиві на позов відповідач не заперечив проти існування залишку боргу за позикою.

Між сторонами у справі складено акт звірки розрахунків за період з 23.12.2015 по 18.07.2019 (а.с. 19), з якого вбачається, що позивачем перераховано відповідачу 370 000,00 грн. позики, а відповідачем повернуто позивачу лише 125 000,00 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за позикою становить 245 00,00 грн. ( 370 000,00 - 125 000,00).

Доказів повернення позивачу повністю позики у строк, встановлений договором позики №35/15 від 23.12.2015, відповідач суду не надав, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення 245 000,00 грн. залишку заборгованості.

Строк виконання даного зобов`язання для відповідача вже є таким, що настав.

Позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 49 204,23 грн. за період з 01.04.2019 по 30.09.2019 та штраф в розмірі 185 000,00 грн., які передбачені умовами договору за порушення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 6.2 договору у випадку несвоєчасного повернення допомоги, згідно погодженого графіка, відповідач сплачує на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, що підлягає сплаті, за кожен день прострочення.

У разі прострочення відповідачем повернення позики, згідно погодженого графіка, на строк, що перевищує 5 (п`ять) календарних днів, він додатково сплачує позивачу штраф у розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків від суми, що підлягає сплаті, за кожне таке прострочення ( п. 6.3. договору).

Положення договору про обмеження пені подвійною обліковою ставкою НБУ відповідає ст. 1,3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Рішенням КС № 1-12/2013 від 11.07.2013 № 7-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" сформульовано правовий висновок про те, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Господарськими санкціями визнаються штрафні санкції у вигляді грошової суми, зокрема штраф, пеня (ч.1 ст. 230 ГК України). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у процентах, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір процентів не передбачено законом або договором (ч. 6. ст. 231 ГК України).

Цивільним законодавством визначено, що у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ч.1 ст.611 ЦК України). Неустойкою (пенею, штрафом) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання, при цьому пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання (ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України).

Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі №20/246-08, у випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України є видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Право на нарахування штрафу та пені, за загальним правилом, у позивача виникає з моменту прострочення виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для вимог про стягнення штрафу та пені встановлена позовна давність тривалістю в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України). Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін (ч. 2 ст. 260 ЦК України).

Позивачем нарахування пені проводилося у зворотному порядку, а не за правилами, встановленим чинним законодавством.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського Кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК із вимогою про стягнення штрафних санкцій особа може звернутися до суду протягом одного року з моменту невиконання зобов`язання

Як вбачається із розрахунку позивача, право на нарахування пені у нього виникло з 26 січня 2017 року, а пеню він нарахував за період квітня 2019 - по 30 вересня 2019 (а.с. 7), тобто у зворотному порядку, ніж передбачає ч. 1 ст. 261 ЦК.

Обрання позивачем невірного способу нарахування пені всупереч положенням закону є підставою для відмови у стягненні пені. На думку суду позовна давність до вимог про стягнення пені могла б бути застосована судом у випадку, якщо розрахунок пені проведений позивачем вірно.

Суд перевіривши нарахування позивачем штрафу в сумі 185 000,00 грн. встановив правильність його нарахування (370 000,00 х 50 % = 185 000,00 грн.)

Позивач довів прострочення відповідачем виконання зобов`язання по поверненню позики і право на нарахування штрафу, яке виникає у нього через п`ять днів після встановленої договором дати повернення позики (п. 6.3. договору).

За правилами ч.3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, якщо право не порушено, у позові слід відмовити з цієї підстави, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо порушення права має місце, але строк позовної давності пропущено і поважні причини його пропуску відсутні, то у позові слід відмовити через пропуск строку позовної давності.

До вимоги про стягнення штрафу, який позивач мав право одноразово нарахувати у 2017 році, а просить стягнути у 2019 році, слід застосувати річний строк позовної давності та відмовити у позові з цієї підстави. Поважності причин пропуску строку позовної давності позивач не вказує.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача за прострочення проведення розрахунків за позикою, інфляційні втрати в розмірі 78 564,50 грн. за період з лютого 2017 року по вересень 2019 року та 3 % річних в сумі 25 416,56 грн. за період з 26.01.2017 по 15.10.2019.

У відповідності до ст. 625 ЦК України, у випадку прострочення грошового зобов`язання боржник на вимогу кредитора повинен сплатити інфляційні втрати на суму боргу та 3% річних із простроченої суми, якщо більший розмір процентів не встановлено договором.

Суд перевіривши нарахування позивачем інфляційних втрат в сумі 78 564,50 грн. за період з лютого 2017 року по вересень 2019 року та 3 % річних в сумі 25 416,56 грн. за період з 26.01.2017 по 15.10.2019, встановив неправильність їх нарахування за допомогою калькулятора "Ліга-закон".

Після належного перерахунку сума інфляційних втрат за вказаний період складає лише 77 708,38 грн., а сума 3 % річних могла б скласти 25 472,88 грн.

Оскільки позивач не скористався правом на збільшення позовних вимог в частині 3% річних, то до стягнення підлягає 77 708,38 грн. інфляційних втрат за період з лютого 2017 року по вересень 2019 року та 3 % річних в сумі 25 416,56 грн. за період з 26.01.2017 по 15.10.2019.

Доказів проведення розрахунку за позовними вимогами відповідачем у справу не подано, тому до примусового стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 245 000,00 грн. залишку основного боргу, 77 708,38 грн. інфляційних втрат та 25 416,56 грн. як 3 % річних на підставі договору позики № 35/15 від 23.12.2015.

В решті вимог у позові слід відмовити повністю через неправильні розрахунки та через застосування строку позовної давності.

Також позивачем заявлено до стягнення 4 000,00 грн. фактично понесених витрат професійну правничу допомогу (а.с. 11).

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

На підтвердження понесення заявлених витрат до матеріалів справи надано копію договору № 40 про надання правової допомоги від 10.09.2019 (а.с.21) між позивачем та адвокатом Чубиним О.М., копію ордеру ЧК № 152559 (а.с. 22), копію свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю № 455 на Чубина О.М. який представляв інтереси позивача в засіданнях (а.с. 23), копію квитанції № 4 про сплату 4000,00 грн. (а.с. 20), копію рахунку № 4 від 10.09.2019 на суму 4000,00 грн., копію акту прийому-передачі виконаних робіт від 10.09.2019 про виконання адвокатом послуг по договору № 40 про надання правової допомоги від 10.09.2019 на суму 4000,00 грн. (вивчення та аналіз документів замовника, узагальнення чинного законодавства та судової практики, підготовка і подача позовної заяви.

З вказаних документів вбачається, що позивачем та адвокатом договір № 40 про надання правової допомоги від 10.09.2019 в частині його оплати було виконано в день його підписання.

При поданні позову позивач вказав орієнтовну суму витрат на професійну правничу допомогу також в сумі 4000,00 грн.

У відповідності до ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач не подавав клопотання про зменшення суми витрат позивача на професійну правничу допомогу, а тому такі витрати стягуються із відповідача повністю в сумі 4 000,00 грн. Заперечень про надання адвокатом Чубиним О.М. послуг, які не стосуються правничої допомоги у даній справі, суду не подано.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 8 747,78 грн. та 4000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу повністю, оскільки спір виник з неправильних дій відповідача.

Керуючись ст. 238, 240 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з акціонерного товариства "Черкаський приладобудівний завод" (ідентифікаційний код 14309572, м. Черкаси, вул. 30 Років Перемоги 5/1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн-ТВ" (ідентифікаційний код 33156447, м. Київ, вул. Дегтярівська, 25-А, літера "Г") -- 245 000,00 грн. залишку основного боргу позики, 77 708,38 грн. інфляційних втрат, 25416,56 грн. як 3 % річних на підставі договору позики № 35/15 від 23.12.2015 року, 8 747,78 грн. на відшкодування сплаченого судового збору та 4000,00 грн. витрат на правничу допомогу .

В решті вимог у позові відмовити.

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2020

Суддя Н.М. Спаських