ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2020 р. Справа№ 910/5481/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 11.02.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроефект Плюс"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 30.09.2019

у справі № 910/5481/19 ( суддя Джарти В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агідель"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроефект Плюс"

про стягнення 557 240, 58 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Агідель" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю"Агроефект Плюс" про стягнення 557 240,58 грн, з яких: 483 221,87 грн - основний борг, 40 370,59 грн - пеня, 33 642,16 грн - штраф у розмірі 30% річних від простроченої суми.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині повного та своєчасного розрахунку за товар, поставлений позивачем на підставі договору поставки №13032018 від 13.03.2018.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/5481/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агідель" до Товариства з обмеженою відповідальністю"Агроефект Плюс" про стягнення 557 240,58 грн задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю"Агроефект Плюс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агідель" 483 221,87 грн основного боргу, 33 642,16 грн 30% річних, 40 370,59 грн пені та 8 358,62 грн судового збору.

Суд першої інстанції виходив з встановлених обставин щодо невиконання відповідачем обов`язку з оплати поставленого позивачем товару.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач визнає і підтверджує наявність боргу за поставлені добові курчата бройлера не щеплені у розмірі59 657, 53 грн.

Водночас, апелянт заперечує проти поставки товару на суму 423564,34 грн. за видатковою накладною №361 від 21.03.2019 та товарно-транспортною накладною №Р361 від 21.03.2019 та вказує, що відповідач не отримував зазначеної партії курчат, не видавав і не підписував ніяких документів про це, в тому числі відтиски печатки, що містяться на вказаних документах, відрізняються від тих, які використовує ТОВ «Агроефект Плюс». В підтвердження даних обставин скаржник посилається і на те, що умовами договору (п. 3.4.) передбачено поставку товару за наявності 100% передплати за 25 календарних днів до дати поставки. Оскільки передплати не відбулось, відповідно і поставка не здійснювалась.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, позивачем подано відзив, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Агідель" просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, в рішення суду першої інстанції - без змін. За твердженнями позивача існування спірної заборгованості підтверджується доказами, наданими позивачем до позовної заяви, зокрема, підписаними сторонами видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, що підписані представниками відповідача. Твердження відповідача про те, що його представники не підписували зазначені документи є необґрунтованими і не підтвердженими жодними доказами.

Крім того, позивач зазначає, що станом на дату відкриття апеляційного провадження у справі №910/5481/19, рішення суду першої інстанції вже було виконано в повному обсязі згідно судового наказу від 31.10.2019 приватним виконавцем Хоменком Вадимом Валерійовичем.

Явка представників у судове засідання

Представник відповідача в судове засідання 11.02.2020 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується підписом уповноваженого представника відповідача О.Л. Шиманського на розписці про оголошення перерви в судовому засіданні.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 13 березня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агідель" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроефект Плюс" (далі -покупець) було укладено договір поставки № 13032018 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується поставляти покупцеві добові курчата бройлера нещеплені, вироблені на власних виробничих потужностях на власних виробничих цехах (надалі - товар), а покупець зобов`язується приймати цей товар та своєчасно оплачувати його в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Розрахунок за товар, згідно вимог пункту 3.4. договору, повинен був здійснюватись в порядку 100 % оплати вартості кожної окремої партії товару за 25 календарних днів до дати поставки цієї партії товару.

Графіки поставки та оплати за курчат на 2019 рік погоджено сторонами у відповідних додатках до договору.

Право власності на товар та ризик загибелі (псування, пошкодження) товару переходить до покупця з моменту його отримання (пункт 4.3 договору).

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору позивачем у період з 01.01.2019 по 17.04.2019, згідно погодженого сторонами графіка, було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2 200 676,02 грн, видатковими та товарно-транспортними накладними, належним чином завірені копії яких додано до позовної заяви.

Водночас, відповідач, за твердженням позивача, свої зобов`язання за договором в частині здійснення повної та своєчасної оплати за отриманий товар виконав не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 17.04.2019 заборгованість відповідача перед позивачем за поставлені партії товару становить 483 221,87 грн.

З метою досудового врегулювання спору 28.03.2019 позивач надіслав відповідачу претензію № 02-2/123 з вимогою сплати заборгованості в сумі 683 221,87 грн.

Відповідач в свою чергу заборгованість сплатив лише частково, внаслідок чого станом на момент звернення з позовом до суду заборгованість за отриманий товар складала 483 221,87 грн.

Водночас, відповідач заперечує проти існування заборгованості у сумі 423564,34 грн. за видатковою накладною №361 від 21.03.2019 та товарно-транспортною накладною №Р361 від 21.03.2019, оскільки за його доводами ТОВ «Агроефет плюс» не отримувало даного товару.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 173, абз. 4 ч. 1 ст. 174, ч. 1 ст. 175, ч. 1, 7 ст. 179 Господарського кодексу України цивільно-правові зобов`язання, що виникли між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності на підставі господарського договору, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарсько-договірним зобов`язаннями та регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, а господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського Кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк як передбачено договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

У силу вимог частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Розрахунок за товар, згідно вимог пункту 3.4. договору, повинен був здійснюватись в порядку 100 % оплати вартості кожної окремої партії товару за 25 календарних днів до дати поставки цієї партії товару.

Право власності на товар та ризик загибелі (псування, пошкодження) товару переходить до покупця з моменту його отримання (пункт 4.3 договору).

Оскільки право власності на товар переходить до покупця з моменту його отримання, а в матеріалах справи наявні належним чином завірені копії підписаних уповноваженими представниками та скріплених печатками сторін видаткових та товарно-транспортних накладних, строк оплати за отриманий товар є таким, що настав.

Доводи відповідача проти отримання товару за видатковою накладною №361 від 21.03.2019 та товарно-транспортною накладною №Р361 від 21.03.2019 на суму 423564,34 грн. є необґрунтованими, оскільки як зазначено вище спірна накладна та товарно-транспортна накладна підписані та завірені печаткою ТОВ «Агроефект Плюс». При цьому, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що відповідач користується печатками з певними відтисками, відмінних від тих, які містяться на копіях спірних накладних. Крім того, слід зазначити, що відтиск печатки, що міститься на апеляційній скарзі візуально схожий з тим, що міститься на видатковій накладній №361 від 21.03.2019 та товарно-транспортній накладній №Р361 від 21.03.2019.

Колегія суддів також звертає увагу апелянта на те, що факт здійснення поставки товару та прийняття його покупцем (відповідачем) підтверджується видатковими та товарно-транспортними накладними, при цьому відступлення постачальника від умов договору (п. 3.4.) щодо отримання передоплати за 25 календарних днів до дати поставки не звільняє покупця від свого обов`язку щодо оплати вже отриманого товару.

З огляду на викладене вище, враховуючи, що станом на дату прийняття рішення судом першої інстанції доказів оплати за отриманий товар матеріали справи не містять, заборгованості відповідача за отриманий від позивача товар в сумі 483 221,87 грн., відтак позовні вимоги в цій частині є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено про стягнення 33 642,16 грн. 30% річних на підставі пункту 6.2 договору, нарахованих за період з 21.02.2019 по 18.04.2019

За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 6.2. договору визначено, що у разі прострочення оплати, на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити на користь позивача вартість неоплаченого товару із врахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 відсотків річних від простроченої суми. Сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання проводиться за весь час існування заборгованості.

Відповідно до вимог частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки судами встановлено обставини порушення зобов`язання щодо своєчасної оплати за поставлений товар позивачем правомірно нараховано відсотки річних на суму заборгованості.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 33 642,16 грн 30% річних підлягають задоволенню відповідно розрахунку позивача, перевіреного судом.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, позивачем на підставі пункту 6.2 договору заявлено до стягнення з відповідача 40 370,59 грн пені за несвоєчасну оплату товару, нарахованої на суму наявної заборгованості за період з 21.02.2019 по 18.04.2019.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України). Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6.2 договору сторони погодили, що за порушення термінів оплати товару покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом всього часу існування заборгованості, від суми такої заборгованості, за весь час затримки платежу (в час затримки платежу враховуються всі календарні дні).

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Оскільки розмір пені, нарахованої позивачем, є арифметично вірним, відповідає положенням закону та договору, позовні вимоги про стягнення з покупця пені в сумі 40 370,59 грн підлягають задоволенню відповідно до розрахунку позивача.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача 483 221,87 грн основного боргу, 33 642,16 грн 30% річних та 40 370,59 грн пені.

Як зазначено вище, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу повідомив про те, що оскаржуване рішення було повністю виконане. Однак, суд апеляційної інстанції процесуально обмежений межами перегляду справи у суді, тому переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції станом на момент його прийняття. Обставини виконання судового рішення не можуть прийматись до уваги суду апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги ТОВ «Агроефект плюс» у даній справі.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що у рішенні суду першої інстанції міститься описка у даті укладеного між сторонами договору (замість вірного « 2017 рік» вказано: « 2018 рік») та змісті пункту 5.2. договору. Однак, дані обставини не вплинули на обґрунтування прийнятого рішення, його законність та обґрунтованість.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/5481/19 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроефект Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/5481/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/5481/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/5481/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 28.02.2020.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка