ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3324/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
до Комунального підприємства "Чугуївтепло", м. Чугуїв
про стягнення коштів в розмірі 15025326,92 грн.
за участю представників сторін :

позивача - не з`явився,

відповідача - Радигін Є.С., адвокат.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Комунального підприємства "Чугуївтепло", м. Чугуїв, про стягнення заборгованості за договором № 1219/1718-ТЕ-32 постачання природного газу від 26.09.2017, в загальному розмірі 15025326,92 грн., з яких:11447415,04 грн. - основний борг, 1359817,39 грн. - пеня, 658779,43 грн. - 3% річних, 1559315,05 грн. - інфляційні втрати. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 17.10.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу № 922/3324/19 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 05.11.2019 об 11:00 год.

Ухвалою господарського суду від 17.10.2019 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 17.01.2020.

04.11.2019 відповідачем, через канцелярію суду, надано відзив на позов (вх. № 26393), в якому відповідач, заперечував проти заявлених позовних вимог в частині нарахованих позивачем суми інфляційних втрат у розмірі 571782,94 грн., 3% річних у розмірі 305758,90 грн. та пені в розмірі 567413,87 грн. Розмір пені, з яким погоджується відповідач, в розмірі 792403,52 грн., просив суд зменшити на 90%. Також просив суд надати відстрочку виконання рішення суду на 8 місяців, з моменту винесення судом відповідного рішення.

06.11.2019 позивачем, через канцелярію суду, надано відповідь на відзив (вх. № 29732), в якій позивач заперечував проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, зокрема, заперечував проти зменшення розміру нарахованої позивачем пені та надання відповідачеві відстрочки виконання рішення суду.

Ухвалою господарського суду від 20.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/3324/19 до судового розгляду по суті на 20.01.2020 о 12:00 год.

У судових засіданнях 20.01.2020, 10.02.2020, 17.02.2020 оголошувалась перерва, в порядку ст. 216 ГПК України.

У судове засідання 19.02.2020 представник позивача не з`явився, про причину неявки суд не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.02.2020 проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 19.02.2020, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін під час судового розгляду, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

26 вересня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України» (постачальник, позивач) та Комунальним підприємством "Чугуївтепло" (споживач, відповідач) був укладений договір на постачання природного газу № 1219/1718-ТЕ-32, відповідно до якого позивач зобов`язувався поставити споживачу у 2017-2018 роках природний газ для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, у свою чергу відповідач зобов`язався приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

У відповідності до п. 5.2. договору, ціна за 1000 куб. м газу за цим договором на дату укладання договору становить 4942,00 грн., крім того податок на додану вартість - 20%. Усього до сплати разом з ПДВ - 5930,40 грн.

У відповідності до п. 6.1. цього договору оплата отриманих обсягів газу здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У відповідності до п. 8.2. договору, у редакції додаткової угоди № 1 від 26.09.2017, у разі прострочення споживачем оплати, згідно п. 6.1. договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256".

Пунктом 12.1. договору, в редакції додаткової угоди № 2 від 26.09.2017, передбачено, що договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації газу з 01 жовтня 2017 року по 31 травня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов договору, позивачем було поставлено протягом жовтня 2017 року - квітня 2018 року, а відповідачем у свою чергу прийнято природний газ на загальну суму 48299751,41 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, наданими позивачем в обґрунтування позову.

Проте, як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання в частині здійснення розрахунку виконав частково, в зв`язку з чим, за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 11447415,04 грн. Також позивачем заявлені вимоги щодо стягнення пені в розмірі 1359817,39 грн., згідно з пунктом 8.2. договору, 3% річних у сумі 658779,43 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1559315,05 грн., розраховані на підставі ст. 625 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Ч. 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд зазначає, що відповідач своїх зобов`язань у частині своєчасної оплати за поставлений природний газ не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Натомість, відповідачем під час розгляду справи, станом на 19.02.2020, було повністю погашено заборгованість у розмірі 11447415,04 грн., про що свідчать відповідні виписки з поточного рахунку відповідача та платіжні доручення.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, оскільки між сторонами відсутній предмет спору, в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 11447415,04 грн., суд вважає за необхідне закрити провадження у справі в цій частині позовних вимог.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 3% річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Частиною першою ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За неналежне виконання зобов`язань за спірним договором, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 1359817,39 грн., інфляційні витрати у розмірі 1559315,05 грн., 3% річних у розмірі 658779,43 грн.

Виходячи із заявлених даних позовних вимог, суд зазначає наступне.

08.11.2017 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 951 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України", згідно з якою з 01 січня 2018 року втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", з одночасним внесенням змін до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256.

На підставі абзацу 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 підприємства, установи, організації, що надають послуги, в тому числі транспортування природного газу, готують реєстри обсягів спожитих енергоносіїв та наданих послуг, що підлягають перерахуванню, відповідно до фактичних обсягів спожитих енергоносіїв та наданих послуг і надсилають їх протягом місяця, але не пізніше 10-го числа місяця, що настає за звітним періодом, фінансовим органам райдержадміністрації, виконавчих органів міських рад (міст республіканського АРК та обласного значення), об`єднаних територіальних громад та головним розпорядникам коштів місцевих бюджетів, які узагальнюють реєстри та надають їх Головним управлінням казначейства. Згідно з абз. 13 п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (введеного в дію у новій редакції з 01 січня 2018 року), казначейство перераховує протягом місяця, але не пізніше 20 числа місяця, що настає за звітним періодом, субвенцію для виплати пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема послуг з теплопостачання.

Таким чином, для проведення розрахунків, відповідно до пункту 8-1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах казначейства.

Судом встановлено, що кошти у вигляді субвенцій з державного бюджету на загальну суму 21676367,06 грн., що перераховані позивачу після 01 січня 2018 року, сплачені відповідачем в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, про що свідчать: платіжні доручення, надані відповідачем до справи, довідка по операціям за договором №1219/1718-ТЕ-32, надана позивачем до позову та розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних за договором від 26.09.2017 № 1219/1718-ТЕ-32, наданий позивачем до позову.

Суд зазначає, що оплата за поставлений природний газ у спірному періоді проведена відповідачем за рахунок коштів, що виділялись у вигляді субвенцій на оплату пільг та житлових субсидій населенню щодо послуг з теплопостачання згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. № 256. А, отже, для застосування штрафних санкцій, зокрема пені, передбаченої пунктом 8.2 договору та наслідків порушення грошових зобов`язань, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом при розгляді аналогічних справ, що була викладена у постановах від 06.08.2019 у справі № 922/3223/18, від 19.09.2019 у справі № 922/3635/18 та від 04.12.2019 у справі № 910/1827/19.

Відповідно до ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання", оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Оплата споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання є обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.

Кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок:

- гарантованого постачальника;

- теплогенеруючої організації;

- теплопостачальної організації;

- теплотранспортуючої організації.

Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 затверджено "Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Порядок № 217).

Згідно з п. 3 Порядку № 217, теплопостачальні організації, що здійснюють продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, для виробництва яких повністю або частково використовується природний газ, куплений у постачальника природного газу із спеціальними обов`язками такими теплопостачальними організаціями або теплогенеруючими організаціями, в яких теплопостачальні організації купують теплову енергію, та їх структурні підрозділи відкривають у місячний строк з дня набрання чинності постановою, якою затверджено цей Порядок, в уповноваженому банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за категоріями споживачів "населення", "релігійні організації", "бюджетні установи", "інші споживачі" (далі - спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними організаціями).

Відповідно до п. 7 Порядку № 217, теплопостачальні і теплогенеруючі організації та їх структурні підрозділи інформують споживачів про відкриті в уповноваженому банку спеціальні рахунки для оплати спожитої теплової енергії та наданих комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Згідно з п. 8 Порядку № 217, усі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, сплачують їх вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів. У разі коли у платіжному дорученні (касовому документі) споживача теплової енергії або комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води реквізити рахунка одержувача коштів за теплову енергію та/або комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води не відповідають реквізитам спеціального рахунка, відкритого теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, банк (підприємство поштового зв`язку або орган казначейства), що приймає платіжний документ, повертає його без виконання з надісланням відповідного повідомлення споживачеві.

П. 9 Порядку № 217 визначено, що уповноважений банк здійснює перерахування коштів, що надходять на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями, згідно з реєстром нормативів перерахування коштів, що надходять, як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію (далі - реєстр нормативів), що затверджується комісією.

Як зазначено у пункті 12 Порядку № 217, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі комісія або НКРЕКП) на підставі даних, визначених у пунктах 10 і 11 цього Порядку, щомісяця:

1) розраховує для кожної категорії споживачів теплопостачальної і теплогенеруючої організації нормативи перерахування коштів:

- на поточний рахунок теплопостачальної і теплогенеруючої організації;

- на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками, зазначений у договорі купівлі-продажу (постачання) природного газу (далі - рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками);

- на рахунок оператора газотранспортної системи, зазначений у договорі на транспортування природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на транспортування природного газу з оператором газотранспортної системи) (далі - рахунок оператора газотранспортної системи);

- на рахунок оператора газорозподільної системи, зазначений у договорі на розподіл природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на розподіл природного газу з оператором газорозподільної системи) (далі - рахунок оператора газорозподільної системи);

- на спеціальні рахунки, відкриті теплогенеруючими організаціями;

2) затверджує реєстр нормативів;

3) доводить реєстр нормативів до відома уповноваженого банку для виконання не пізніше ніж за один робочий день до початку місяця, в якому застосовуватимуться нормативи;

4) розміщує реєстр нормативів на своєму офіційному веб-сайті.

На підставі пункту 13 Порядку № 217, уповноважений банк, згідно з умовами договору банківського рахунку, здійснює перерахування коштів за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води із спеціальних рахунків, відкритих структурними підрозділами теплопостачальних і теплогенеруючих організацій, на спеціальні рахунки теплопостачальних і теплогенеруючих організацій двічі на день, а саме:

- до 10-ї години - залишок коштів на початок операційного дня;

- до 17-ї години - кошти, що надійшли протягом операційного дня на спеціальні рахунки, відкриті структурними підрозділами теплопостачальних і теплогенеруючих організацій.

Уповноважений банк до 12-ї години операційного дня здійснює відповідно до реєстру нормативів розподіл коштів, що надійшли за попередній день від структурних підрозділів теплопостачальних і теплогенеруючих організацій та споживачів, і перерахування коштів на рахунки з урахуванням вимог пунктів 14-26 цього Порядку № 217.

Судом встановлено, що на виконання вищевказаних норм, відповідачем були відкриті рахунки зі спеціальним режимом використання. Розрахунки між відповідачем та позивачем за додатковою угодою № 1 до договору банківського рахунку від 23.09.2014 проводилися в порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 на підставі нормативів перерахування коштів, прийнятих на підставі постанов НКРЕКП, з дотриманням умов п. 6.3. договору (операції за договором з 01.10.2016 по 31.05.2018).

Статтею 6 ГК України визначено, що свобода підприємницької діяльності обмежується відповідними законами, крім того господарювання в Україні може мати обмеження з боку держави (державних органів) для регулювання економічних процесів у зв`язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави.

Згідно ст. 7 ГК України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно зі ст.12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного та соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

На підставі частини 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно з положеннями ЦК України:

- до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 1);

- зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509), зокрема договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11).

Так, відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, тому, як державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 918/553/18 та від 17.12.2019 у справі № 922/932/19 .

При цьому, навіть дотримання запропонованого державою алгоритму дій для забезпечення розрахунків за договорами купівлі-продажу природного газу між постачальником зі спеціальними обов`язками та споживачем не створює передумов для безумовного своєчасного перерахування коштів на рахунок продавця природного газу у встановленому порядку. Відповідач не може керуватися загальними принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд за наявності покладених на нього зобов`язань з безперебійного забезпечення споживачів теплопостачанням, оскільки повинен діяти виключно в межах норм чинного законодавства, що регулює енергетичну галузь.

Таким чином, розрахунки між сторонами договору від 26.09.2017 № 1219/1718-ТЕ-32 здійснювались за період жовтень 2017 року по лютий 2018 року двома способами: у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 та коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача виключно з рахунку із спеціальним режимом використання, у відповідності до ч. 1 п. 6.3 договору № 1219/1718-ТЕ-32.

Отже оплата поставленого відповідачем природного газу за договором № 1219/1718-ТЕ-32 проводилась в порядку та на умовах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 на підставі нормативів перерахування коштів, прийнятих на підставі постанов НКРЕКП у відповідності до умов п. 6.3. договору, а остаточний розрахунок проводився у порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, а тому у позивача були відсутні правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних, інфляційних втрат та пені за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року.

Для застосування штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання, необхідною умовою є факт невиконання або прострочки виконання зобов`язання. При розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах норми ч. 2 ст. 625 ЦК України та санкцій, передбачених умовами договору, слід зазначити, що необхідною умовою для їх застосування є те, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених порядком визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. № 256.

Відповідно зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у стягненні сум інфляційних витрат у розмірі 571782,94 грн., 3% річних у розмірі 305758,90 грн. та пені у розмірі 567413,87 грн., нарахованих позивачем у позові за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року включно на суми зобов`язань за отриманий природний газ відповідачем, що були оплачені у відповідності до порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 та на умовах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 слід відмовити.

Відносно клопотання відповідача щодо зменшення на 90% суми пені у розмірі 792403,52 грн. за період з березня по квітень 2018 року, яка була нарахована на грошові зобов`язання відповідача за договором від 26.09.2017 №1219/1718-ТЕ-32 за отриманий природний газ та не була оплачена відповідачем, на час звернення позивача до суду, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, а згідно зі ст. 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

З наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд приймає до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд, об`єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов`язання, враховуючи фактичні обставини справи.

Відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів у тому числі населення та державних органів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг, тому постачає теплову енергію по вартості нижчої її собівартості.

На підприємстві склалась дуже складна економічна ситуація, яка виникла у зв`язку зі збитковістю послуг з теплопостачання. До моменту прийняття нових тарифів, тарифи на теплопостачання покривали лише частину витрат на їх виробництво.

Однією з причин тяжкого економічного стану відповідача є дефіцит коштів, пов`язаний з хронічними неплатежами, в основному, з боку населення за спожиті послуги. Борги населення за комунальні послуги у відповідності до інформації про нарахування, надходження та заборгованість за теплову енергію по підприємству досягли по теплопостачанню суму у розмірі 20649895,28 грн., крім того суд погоджується з тим фактом, що заборгованість населення перед відповідачем виникла по деяким підставам, що не залежать від волі відповідача, зокрема суд бере до уваги, що норми діючих на цей час законів (мається на увазі ч. 7 ст. 52 ЗУ Про виконавче провадження у старій редакції та п. 7 ст. 48 ЗУ Про виконавче провадження від 02.06.2016 у новій редакції) захищають споживачів (фізичних осіб) від примусового стягнення, у тому числі від стягнення заборгованості за комунальні послуги, однак не передбачають у даному випадку компенсації надавачам комунальних послуг, що веде до прямих збитків комунальних підприємств, до яких відноситься відповідач.

Субвенції, які надаються державою, не мають постійного чинного правового механізму з компенсації витрат з різниці в тарифах на теплову енергію, тому виплата такої компенсації та строки виплати у повній мірі залежать від своєчасного внесення законодавчим органом таких витрат до Закону України "Про Державний бюджет на кожний рік"; від фінансування в даному бюджетному році у повному обсязі цих витрат згідно з витратами, передбаченими Закону України "Про державний бюджет"; від строку виконання виконавчими органами влади обов`язків по перерахуванню закладених витрат бюджету у вигляді субвенцій до отримувачів. Обсяг заборгованості з різниці в тарифах за надані послуги з теплопостачання склав суму у розмірі 21427575 грн., яку держава повинна компенсувати відповідачу.

Відповідач, враховуючу значну заборгованість з різниці в тарифах у розмірі 21427575 грн. за надані послуги з теплопостачання, яка накопичувалося тривалий час, не може повністю погасити зобов`язання за договором від 26.09.2017 № 1219/1718-ТЕ-32, у свою чергу сума штрафних санкцій які покладаються на відповідача позивачем є надмірно великою, а суми пені, 3% річних та інфляційні витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача мають компенсувати всі негативні наслідки затримки розрахунку з боку відповідача.

Також суд враховує той факт, що інших джерел у відповідача погасити борг за цією справою перед позивачем не має, тому. як з одного боку гроші, які відповідач отримує від споживачів, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» підлягають перерозподілу без згоди на це відповідача, та їдуть на користь позивача по існуючим договорам, а залишок грошей, що залишається у відповідача використовується на виплату заробітної плати та на підтримання технологічного процесу з виробництва послуг з теплопостачання.

Фінансові звіти відповідача (баланси, звіти про фінансові результати діяльності, що були надані до справи відповідачем). однозначно вказують на наявність значних збитків підприємства від надання послуг теплопостачання.

Враховуючи усе вищевказане, суд задовольняє клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%. у зв`язку з чим, на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 79240,35 грн.

Вказана правова позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду, що були викладені у постановах: від 31.10.2019 у справі № 911/874/19 (90%) та від 07.11.2019 у справі № 920/437/19 (90%). Крім того не суперечать позиції судів першої, апеляційної та касаційної інстанції при розгляді аналогічних справ: № 922/2935/18, № 922/2772/18, № 922/2775/18, № 922/2783/18, № 922/2930/18.

Також, відповідач просить суд відстрочити виконання рішення суду на 8 місяців.

Згідно з частиною першою статті 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує, зокрема, ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Так, суд при вирішенні заяви про надання відстрочки виконання рішення суду, враховує той факт, що відповідач просив суд надати відстрочку, у зв`язку з необхідністю вирішення питання по погашення значної суми основного боргу за даною справою.

Суд зазначає, що враховуючи той факт, що на момент винесення рішення суду, відсутня сума основного боргу за зобов`язаннями, відповідно не має необхідності для відстрочення виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 129 ГПК України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з чим, витрати зі сплати судового збору в розмірі 203705,57 грн. покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Чугуївтепло" (63503, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Гагаріна, 15, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) пеню у розмірі 79240,35 грн., 3% річних у розмірі 353020,53 грн., інфляційні втрати у розмірі 987532,11 грн., судові витрати у розмірі 203705,57 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення суми основного боргу у розмірі 11447415,04 грн. закрити провадження у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суду Харківської області протягом двадцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 25.02.2020.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/3324/19