РІШЕННЯ

18 лютого 2020 року м. ТернопільСправа № 921/746/19

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Охотницької Н.В.

за участі секретаря судового засідання Ранецької Л.А.

розглянув справу

за позовом Державної екологічної інспекції у Тернопільській області, вул. Шашкевича, 3, м. Тернопіль, 46008

до відповідача Золотої Оксани Миколаївни , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1

про стягнення збитків, заподіяних державі в результаті порушення природоохоронного законодавства в сумі 12 891, 00 грн.

Представники сторін в судове засідання не прибули.

У відповідності до ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснюється.

Суть справи: Державна екологічна інспекція у Тернопільській області звернулася в Господарський суд Тернопільської області з позовом до відповідача Золотої Оксани Миколаївни про стягнення збитків, заподіяних державі в результаті порушення природоохоронного законодавства в сумі 12 891,00 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що внаслідок проведення державною екологічною інспекцією планової перевірки щодо дотримання відповідачем вимог природоохоронного законодавства встановлено порушення ним порядку здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від стаціонарних джерел без відповідного дозволу, що є порушенням вимог ст. ст. 11, 33 Закону України "Про охорону атмосферного повітря", внаслідок чого державі завдано збитків в сумі, що заявлена до стягнення.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року позовну заяву Державної екологічної інспекції у Тернопільській області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 16 січня 2020 року.

При цьому, 25.11.2019 Господарським судом Тернопільської області надіслано до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області запит за № 921/746/19/737/2019 з проханням надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача - фізичної особи Золотої Оксани Миколаївни .

03.12.2019 на адресу Господарського суду Тернопільської області надійшла відповідь, з якої вбачається, що громадянка Золота Оксана Миколаївна була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 знята з реєстрації в межах міста Заліщики.

11.01.2020 на адресу суду від позивача надійшло клопотання №1-1-11-113 від 11.01.2020 (вх. № 1820) про долучення до матеріалів справи виправленої позовної заяви з додатками.

В призначене судове засідання 16 січня 2020 року прибув представник позивача.

Відповідач у судове засідання 16 січня 2020 року не прибув, хоча про дату, час і місце його проведення повідомлявся належним чином у відповідності до ст. ст. 120, 176, 242 ГПК України, за адресою зазначеною позивачем у позовній заяві, АДРЕСА_1 . Однак, судом встановлено, що ухвала суду про відкриття провадження у даній справі від 18.12.2019 повернулась на адресу Господарського суду Тернопільської області 26 грудня 2019 року із зазначенням у довідці відділення Укрпошти причини повернення - "за закінченням встановленого строку зберігання". Крім того зазначено, що адресат за кордоном.

Як з`ясовано у судовому засіданні 16.01.2020 згідно пояснень представника позивача позовна заява разом із додатками направлялась Державною екологічною інспекцією у Тернопільській області на адресу відповідача Золотої Оксани Миколаївни - АДРЕСА_1 , і Державній екологічній інспекції у Тернопільській області інформації щодо адреси АДРЕСА_3 . Заліщики, Тернопільська область, де була зареєстрована Золота Оксана Миколаївна , яка надана Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області не відомо.

Крім того, як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого на запит суду 16.01.2020 за № , зазначено адресу відповідача Золотої Оксани Миколаївни - АДРЕСА_1 .

Таким чином, з метою виконання вимог ст. ст. 120, 121 Господарського процесуального кодексу України щодо належного повідомлення учасника справи про дату, час і місце судового засідання, суд ухвалив відкласти судове засідання без постановлення окремого процесуального документу із зазначенням про постановлення ухвали про відкладення судового засідання у протоколі судового засідання, відповідно до пункту 7 частини 2 статті 223 ГПК України, на 18 лютого 2020 року о 10:00 год., про що присутній представник позивача повідомлений під розписку та повідомив відповідача Золоту Оксану Миколаївну про дату, час та місце судового засідання за адресою АДРЕСА_3 .

Також, Державною екологічною інспекцією у Тернопільській області 22 січня 2020 року подано до суду клопотання № 1-1-11-271 від 21.01.2020 (вх. № 512), відповідно до якого позивач повідомляє суд, що у зв`язку із запровадженням у 2020 році Плану рахунків бухгалтерського обліку в державному секторі, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2013 № 1203, відбулась зміна рахунків, а тому шкоду в сумі 12891,00 грн завдану державі, в результаті порушення вимог природоохоронного законодавства необхідно стягнути на користь спеціального фонду Заліщицької міської ради на р/р - НОМЕР_3, код бюджету - 24062100, ідентифікаційний код одержувача - 37888326 в Казначейство України, а стягнення судового збору в розмірі 1921,00 грн здійснити з відповідача на користь Державної екологічної інспекції у Тернопільській області на рахунок - НОМЕР_2, ідентифікаційний код одержувача - 37977693 в ДКСУ м. Київ.

В призначене на 18 лютого 2020 року судове засідання представник позивача не прибув, однак подав заяву від 18.02.2020 (вх. № 1188) про розгляд справи без участі представника Інспекції за наявними у справі матеріалами та повідомив, що позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не прибув, заяв по суті справи не подав, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, у відповідності до ст. ст. 120, 121, 176, 242 ГПК України.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

За таких обставин, суд вважає, що ним вжиті достатні заходи для повідомлення відповідача у справі про дату, час та місце розгляду справи.

Тому, враховуючи, що явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою, наявних матеріалів справи достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, суд вважає за можливе розглянути дану справу за наявними в ній матеріалами.

18 лютого 2020 року справу розглянуто по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши представлені докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Згідно ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до Закону.

Статтею 66 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і не використовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Частиною 1 статті 40 вказаного Закону обумовлено, що використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог, зокрема, здійснення заходів щодо запобігання псуванню, забрудненню, виснаженню природних ресурсів, негативному впливу на стан навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" в порядку спеціального використання природних ресурсів, до яких належить атмосферне повітря, громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності.

Підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин в порядку передбаченому Законом України "Про охорону атмосферного повітря" (ст. 10 Закону).

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, відповідно до ст. 11 Закону "Про охорону атмосферного повітря", можуть здійснюватися після отримання дозволу, який видається територіальним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів за погодженням із територіальним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Статтями 16, 202, 35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема, до компетенції спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів, його органам на місцях.

Відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України 11.08.2017 № 312 Державна екологічна інспекція в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - Інспекція) є територіальним органом Державної екологічної інспекції України (далі - Держекоінспекція) та їй підпорядковується. Повноваження Інспекції поширюються на територію Автономної Республіки Крим, відповідної області, міст Києва та Севастополя, за винятком території та об`єктів, віднесених до зони діяльності морських екологічних інспекцій (Державна Азово-Чорноморська екологічна інспекція, Державна Азовська морська екологічна інспекція та Державна екологічна інспекція Північно-Західного регіону Чорного моря).

Інспекція у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами Міністерства екології та природних ресурсів України, дорученнями Міністра екології та природних ресурсів, його заступників, наказами Держекоінспекції, дорученнями Голови Держекоінспекції, актами Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних державних адміністрацій, обласних рад, іншими актами законодавства України, а також цим Положенням.

Основними завданнями Інспекції є реалізація повноважень Держекоінспекції у межах відповідної території.

В свою чергу, Державна екологічна інспекція у Тернопільській області є територіальним органом Державної екологічної інспекції України, який діє у складі Держекоінспекції України і їй підпорядковується.

Відповідно до ч. 6 та 7 р. 2 зазначеного вище Положення та Положення про Державну екологічну інспекцію у Тернопільській області, затвердженого Наказом Державної екологічної інспекції України від 22.11.2018 № 249 до функцій Інспекції, зокрема належить розраховувати розмір шкоди, збитків і втрат, заподіяних внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції. Вживати в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів (пред`являти претензії), виступає позивачем та відповідачем у судах.

Повідомленням № 3-1/470 від 14.02.2018 Державна екологічна інспекція у Тернопільській області довела до відома ФОП Золоту О.М. про те, що у термін з 27 лютого по 05 березня 2018 року буде проведено планову перевірку останнього з питань дотримання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища.

На підставі наказу позивача № 39 від 27.02.2018 та направлення № 60 від 27.02.2018 зазначена перевірка проводилася старшим державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області Лужецькою С.Ф.

В ході перевірки встановлено, що ФОП Золота О.М. проводить свою діяльність з порушенням порядку здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідного дозволу уповноваженого органу виконавчої влади, що є порушенням ст. 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря", про що складено акт перевірки № 4 від 05.03.2018, у якому зафіксовано відповідне порушення.

Як наслідок, контролюючим органом було складено протокол № 001564 від 28.03.2018 про адміністративне правопорушення та винесено постанову № 7 від 28.03.2018 про накладення адміністративного стягнення в розмірі 136 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме довідки № 25 від 21.06.2018, виданої ПрАТ по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" Заліщицькою дільницею Борщівського управління з експлуатації газового господарства, ФОП Золотою О.М., за період з 01.01.2015 по 31.05.2018 спожито: 2015 - 7,665 тис. м.куб. природного газу; 2016 - 7,033 тис. м.куб. природного газу; 2017 - 14,479 тис. м.куб. природного газу; 2018 (5 місяців) - 7,665 тис. м.куб. природного газу.

Позивачем представлено розрахунок розміру відшкодування збитків, проведених у відповідності до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.12.2008 № 639, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.01.2009 за № 48/16064, з якого вбачається, що державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря ФОП Золотою О.М. від спалювання 36,842 тис. м.куб. природного газу без дозволу заподіяні збитки на суму 12 891,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору Державною екологічною інспекцією у Тернопільській області направлено ФОП Золотій О.М. претензію № 1-1/2360 від 02.07.2018 для добровільного відшкодування збитків, заподіяних державі в результаті викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Однак претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Частина 1 ст. 149 Господарського кодексу України передбачає, що суб`єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.

Статтею 153 Господарського кодексу України встановлений обов`язок суб`єктів господарювання при здійсненні господарської діяльності здійснювати заходи щодо своєчасного відтворення і запобігання псуванню, забрудненню, засміченню та виснаженню природних ресурсів, не допускати зниження їх якості у процесі господарювання.

Згідно ст. 10 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана із впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані, зокрема, здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 цього Закону викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, який видається територіальним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів за погодженням із територіальним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Відповідно до приписів п. п. 3.11, 3.12 Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 10.12.2008 № 639 та зареєстрованої в Мін`юсті України 21.01.2009 за № 48/16064 час роботи джерела в режимі наднормативного викиду визначається з моменту виявлення порушення до моменту його усунення, тобто до моменту оформлення дозволу на викид.

Як свідчать матеріали справи, відповідач у період з 01.01.2015 по 31.05.2018 здійснював викиди забруднюючих речовин стаціонарними джерелами в атмосферне повітря без отримання відповідного дозволу.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди.

Частиною 4 ст. 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, згідно з ч. 1 ст. 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" підлягає компенсації, як правило, в повному обсязі без застосування норм зниження розміру стягнення та незалежно від плати за забруднення навколишнього природного середовища та погіршення якості природних ресурсів.

Згідно ст. 33 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" особи, винні у перевищенні нормативів допустимих викидів забруднюючих речовин стаціонарних джерел в атмосферне повітря та нормативів гранично допустимого впливу фізичних та біологічних факторів стаціонарних джерел, несуть відповідальність згідно з законом.

Відповідно до ст. 11, ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальними правилами відшкодування шкоди, визначеними у ст. 1192 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоди майну, може відшкодувати її способом відшкодування в натурі або відшкодуванням завданих збитків.

В свою чергу, за ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.

Здійснюючи правову оцінку спірних правовідносин, суд вказує, що предметом доведення у даній справі є, перш за все, встановлення наявності чи відсутності з боку відповідача факту порушення вимог природоохоронного законодавства, які спричинили заявлені позивачем збитки.

За нормами ст. 33 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів виконавчої влади віднесено до переліку видів порушень законодавства в галузі охорони атмосферного повітря. Особи, винні, зокрема у викидах забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів виконавчої влади відповідно до закону, несуть відповідальність згідно з законом. Шкода, завдана порушенням законодавства про охорону атмосферного повітря, підлягає відшкодуванню у порядку та розмірах, встановлених законом (ст. 34 Закону).

Порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами суб`єктів господарювання (юридичних і фізичних осіб) встановлено Методикою.

Названа Методика визначає, що наднормативними викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря вважаються також викиди забруднюючих речовин, на які відсутній дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, включаючи окремі забруднюючі речовини, викиди яких підлягають регулюванню відповідно до законодавства (п. 2.1.2. Методики).

Отже, відсутність перевищення нормативів допустимих викидів забруднюючих речовин, не звільняє останнього від відповідальності за встановлене перевіркою порушення, що полягає в експлуатації джерел викидів та здійснення викидів без відповідного на те дозволу, та є підставою для розрахунку збитків згідно наведеної вище Методики.

Згідно пункту 4.1. Методики, розмір відшкодування збитків за наднормативний викид однієї тонни забруднюючої речовини в атмосферне повітря розраховується на основі розміру мінімальної заробітної плати, установленої на час виявлення порушення, помноженої на коефіцієнт 1,1, з урахуванням регулювальних коефіцієнтів (додатки 1, 2) і показника відносної небезпечності кожної забруднюючої речовини. Розмір збитків розраховується за відповідною формулою (12).

Як вбачається із наявних в матеріалах справи, а саме довідки виданої ПрАТ по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" Заліщицькою дільницею Борщівського управління з експлуатації газового господарства, ФОП Золотою О.М. за період з 01.01.2015 по 31.05.2018 використано 36,842 тис. м. куб. природного газу.

Перевіривши розрахунок збитків в розмірі 12 891,00 грн, суд дійшов висновку про те, що його виконано відповідно та з дотриманням вимог Методики.

Доказів, які би спростовували обставини здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря за відсутності дозволу у зазначений період, чи підтверджували відсутність вини відповідача у вчиненні протиправних дій у матеріали справи не містять.

При цьому судом враховується, що кожен, хто заподіяв шкоду навколишньому природному середовищу, повинен відшкодувати шкоду в повному обсязі (ст. 66 Конституції України).

Поряд з цим, як вбачається із матеріалів справи та на що звертає увагу і позивач у позовній заяві та, зокрема із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, долученого до позовної заяви та сформованого на запит суду 16.01.2020 за № , відповідач у справі Золота Оксана Миколаївна станом на дату звернення до суду припинила підприємницьку діяльність, про що свідчить запис за № 3002600 від 29.08.2019 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем, а тому беручи до уваги даний факт суд вважає за необхідне зазначити, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, господарський суд припиняв провадження у справі, якщо припинено діяльність суб`єкта господарювання, який був однією зі сторін у справі.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, господарський суд закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства.

З 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 3 жовтня 2017 року не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи-підприємця, яка є однією зі сторін у справі.

Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічний висновок викладно у постанові Великої палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (ч. 2 ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Пунктами 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення сума підлягає стягненню з відповідача в результаті порушення вимог природоохоронного законодавства необхідно на користь спеціального фонду Заліщицької міської ради на р/р - НОМЕР_3, код бюджету - 24062100, ідентифікаційний код одержувача - 37888326 в Казначейство України.

В силу приписів ст.129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 86, 129, 233, 236-238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Золотої Оксани Миколаївни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь спеціального фонду Заліщицької міської ради на р/р НОМЕР_3, код бюджету - 24062100, ідентифікаційний код одержувача - 37888326 в Казначейство України - 12 891 (дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто одну) грн 00 коп. шкоди, завданої державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства на користь спеціального фонду

3. Стягнути із Золотої Оксани Миколаївни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Державної екологічної інспекції у Тернопільській області (вул. Шашкевича, 3, м. Тернопіль, код 37977693) на р/р - НОМЕР_2 , ідентифікаційний код одержувача - 37977693 в ДКСУ м. Київ - 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп. в рахунок повернення сплаченого судового збору.

4. Накази видати стягувачеві після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст. 241 ГПК України).

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення, в порядку визначеному ст. ст. 256-257 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копії рішення надіслати:

Державній екологічній інспекції у Тернопільській області за адресою: вул. Шашкевича, 3, м. Тернопіль, 46008;

Золотій Оксані Миколаївні за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 .

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 21.02.2020.

Суддя Н.В. Охотницька