СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2020 р. Справа № 917/1400/16

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: Стойка О.В. Барбашова С.В., Попков Д.О. Склярук С.І. Дем`янець Я.В. - за довіреністю(адвокат); Борсук В.В. - за довіреністю(адвокат);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" м.Гадяч, Полтавська область

на ухвалу господарського суду Полтавської області
від 05.09.2019р.
у справі №917/1400/16 (суддя Киричук О.А.)
за позовом: до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" м.Київ Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" м.Гадяч, Полтавська область
простягнення 15917447 (п`ятнадцять мільйонів дев`ятсот сімнадцять тисяч чотириста сорок сім) доларів 81 центів США
В С Т А Н ОВ И В:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 15.11.2016 позов Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (ідентифікаційний код 33460268, 37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Будька, 47) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (ідентифікаційний код 00039019, 03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29) 15 917 447 доларів 81 центів США заборгованості по кредиту, 206700 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 рішення господарського суду Полтавської області від 15.11.2016 у справі № 917/1400/16 залишено без змін.

Після набрання рішенням законної сили 10.03.2017 видано наказ на його виконання.

Відповідач 16.03.2018 звернувся до суду із заявою про відстрочення виконання вказаного рішення на 36 місяців, за результатами розгляду якої ухвалою господарського суду Полтавської області від 29.03.2018 року (залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2018р.) у задоволенні заяви - відмовлено.

Відповідач 31.05.2018р. повторно звернувся до господарського суду Полтавської області із заявою про відстрочення виконання рішення у задоволенні якої ухвалою господарського суду Полтавської області від 01.11.2018 року відмовлено.

До господарського суду Полтавської області звернувся Відповідач із заявою про відстрочення виконання судового рішення від 15.11.2016р., яку мотивував наявністю значних боргових зобов`язань перед іншими особами, втрату старих контрагентів та необхідність пошуку нових ринків збуту продукції, що в 2021 року надасть можливість провести повний розрахунок з Позивачем по даній справі.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 05.09.2019 відмовлено у задоволенні заяви відповідача про відстрочку виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 15.11.2016 у справі № 917/1400/16.

Ухвала суду мотивована, зокрема, з тих підстав, що Відповідачем не надано належних доказів, які б свідчили про наявність виключних об`єктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення, або роблять його неможливим.

Відповідач, не погодившись з ухвалою суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу господарського суду скасувати та відмовити у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду.

Зокрема, скаржник вважав, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги надані ним докази на підтвердження складного фінансового становища підприємства; об`єктивних причин погіршення фінансового стану через незалежні від заявника обставини; вжитих заходів зі стабілізації об`ємів виробництва, зокрема, укладення договорів з контрагентами, доходи від виконання яких дозволять оплатити заборгованість перед позивачем. На його думку, судом першої інстанції також не враховано, що стягнення грошових коштів за рішенням суду у цій справі без надання відстрочки його виконання призведе до банкрутства підприємства та зумовить неможливість своєчасної виплати заробітної плати працівникам, податків та зборів, спричинить масове звільнення працівників та відповідно, погіршення фінансового становища підприємства. Як зазначає апелянт, господарським судом Полтавської області при винесенні оскаржуваної ухвали враховано лише доводи кредитора, в результаті чого порушено принцип збалансованості інтересів сторін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 17.02.2020року, представник Відповідача надав пояснення, аналогійні викладеним в апеляційній скарзі.

Позивач не скористався правом на надання відзиву на апеляційну скаргу, у судовому засіданні висловив усні заперечення проти доводів апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу Відповідача залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Також, від Позивача надійшла заява про зловживання процесуальними правами, в якій зокрема зазначено, що неодноразове звернення Відповідача із заявами про відстрочення виконання рішення суду спрямоване на безпідставне затягування розгляду справи, у зв`язку з чим, представник Позивача просив визнати такі дії Відповідача зловживанням процесуальними правами та застосувати заходи процесуального примусу у вигляді стягнення в дохід державного бюджету штрафу у розмірі, передбаченому ст. 135 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки за змістом ст. ст.43,135 ГПК України підставою вважати учасника справи таким, що зловживає своїми процесуальними правами, є вчинення ним відповідних дій з метою перешкоджання судочинству, а факт надання Відповідачем у справі повторної заяви про розстрочення виконання рішення суду до таких наслідків привести не може, це не суперечить завданню господарського судочинства, кількість подання таких заяв не обмежена вимогами закону - отже відсутні підстави до застосування до Відповідача заходів процесуального примусу.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, дискреційні повноваження суду апеляційної інстанції щодо обсягів перегляду справ обмежуються доводами та вимогами апеляційної скарги. Виключення з цього правила можливе лише у разі, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України).

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Принцип обов`язковості судових рішень має місце у нормах статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до частини другої якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до положень статті 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору, стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо.

Враховуючи, що вирішення питання про відстрочення виконання рішення перебуває в межах дискреційних повноважень господарського суду першої інстанцій, який в ухвалі навів відповідні та достатні підстави в обґрунтування свого висновку про відмову у відстроченні виконання рішення у цій справі, і в цьому випадку не вбачається, що суд здійснив свої дискреційні повноваження з порушенням вимог чинного законодавства або із недотриманням "справедливого балансу" між сторонами, колегія суддів вважає, що підстав для скасування чи зміни прийнятої судом першої інстанції ухвали про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду немає.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Тобто, законодавцем у вказаній нормі права чітко визначено максимальний строк, протягом якого учасник справи може (має право) звернутися до суду з заявою про відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду.

Доводи заявника, що законодавцем передбачено строк, що має відраховуватись з моменту винесення ухвали суду про надання розстрочення, а не з моменту ухвалення судового рішення, виконання якого розстрочується, є власним довільним трактуванням заявника та спростовується змістом зазначеної норми закону.

Таким чином, оскільки рішення у справі № 917/1400/16 ухвалено ще у 2016 році, строк для відстрочення рішення суду сплив ще до моменту подання відповідної заяви, що є достатньою підставою для відмови в її задоволенні, оскільки вказана норма ст. 331 ГПК України не ставить в залежність початок перебігу річного строку для розстрочення чи відстрочення виконання судового рішення з моментом набрання ним законної сили або вирішення судом заяви про відстрочення.

Аргументи скаржника про те, що ним було надано достатньо доказів на підтвердження тих виключних обставин, які є підставами для відстрочення виконання судового рішення зі справи, спростовуються матеріалами справи та дослідженими судами доказами, яким надано належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції у винесенні судового акту порушено приписи статті 86 Господарського процесуального кодексу України, оскільки надано пріоритет доводам стягувача та не надано належної оцінки доводам боржника, спростовується змістом судового акту та врахуванням судом першої інстанції у вирішенні питання про наявність чи відсутність підстав для надання відстрочки виконання судового рішення як матеріальних інтересів боржника, так і матеріальних інтересів стягувача у справі.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що ухвала господарського суду Полтавської області від 05.09.2019р. у справі № 917/1400/16 з урахуванням мотивів, наведених в цій постанові, ґрунтується на дотриманні норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" м.Гадяч, Полтавська область на ухвалу господарського суду Полтавської області від 05.09.2019р. у справі № 917/1400/16 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду господарського суду Полтавської області від 05.09.2019р. у справі № 917/1400/16 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" м.Гадяч, Полтавська область.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 21.02.2020.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя С.В. Барбашова

Суддя Д.О. Попков