ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2020 р. Справа№ 910/10553/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Бовсуновській Ю.В.,

за участю представників:

від позивача - Вичівська О.Ю., адвокат, довіреність № 8226/15/1 від 24.12.19, Тодосієнко В.М., адвокат, довіреність № 8232/15/1 від 24.12.19;

від відповідача - Таболін О.С., адвокат, довіреність № б/н від 19.12.19;

від третьої особи - Кабінету Міністрів України - Колток О.М., довіреність № 8020/9.1.4/22-19 від 26.09.19;

від третьої особи - Міністерство фінансів України - представник не прибув;

від третьої особи - Національного банку України - Гузієнко Я.М., довіреність № 18-0014/64712 від 11.12.19;

від третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/10553/18 (суддя Літвінова М.Є., повний текст складено - 21.11.2019) за позовом Державної іпотечної установи до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Кабінет Міністрів України та Міністерство фінансів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про дострокове припинення відносин позики.

Встановив наступне.

Державна іпотечна установа звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання припиненими з 25.01.2016 відносин позики, що склались між позивачем та відповідачем на підставі договорів купівлі-продажу цінних паперів: №ДД-205/2014 від 24.03.2014, №ДД-230/2014 від 27.03.2014, №ДД-750/2014 від 05.09.2014,№ДД-751/2014 від 08.09.2014, №ДД-758/2014 від 09.09.2014, №ДД-759/2014 від 09.09.2014 та Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "А3", "В3", "С3", "D3" державної іпотечної установи від 2013.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між ним та відповідачем виникли відносини позики у розумінні ст.ст.1046, 1047 Цивільного кодексу України, а оскільки 25.01.2016 відбулось фактично дострокове повернення позики через перенесення з поточного рахунку Установи № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 АТ "Дельта Банк" грошових коштів в сумі 3 331 947 128,06 грн., такі правовідносини є припиненими на підставі ч.3 ст.1049 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду міста Києва від 19.03.2019 апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишено без змін, рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у справі №910/10553/18 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/10553/19 постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у справі №910/10553/18 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду.

За новим розглядом рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/10553/18 у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що проведена 25.01.2016 Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" операція з перенесення коштів з рахунку клієнта - Державної іпотечної установи № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку" з призначенням платежу "перенесення коштів відповідно до затвердженого реєстру кредиторів" не є поверненням позики в розумінні ч.3 ст.1049 Цивільного кодексу України, а є наслідком подання позивачем заяви про визнання кредиторських вимог до банку та перенесення коштів для їх обліку на рахунок, який для цього призначений.

Таким чином, за висновком місцевого господарського суду, перенесення банком ,01 грн. з рахунку Державної іпотечної установи № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку" не є операцією з погашення позики.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/10553/18 скасувати та прийняти нове - про задоволення позову.

В апеляційній скарзі вимоги апелянта зводяться до не погодження з висновком суду першої інстанції про те, що перенесення банком коштів з рахунку позивача на інший рахунок не є операцією з погашення позики, при цьому за доводами скаржника, вказане перерахування є операцією за розрахунками.

Також, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що Фонд під час здійснення ліквідації банку не наділений повноваженнями на закриття рахунків клієнтів та здійснення перерахувань коштів на інші рахунки.

Окрім наведеного, у скарзі апелянт зазначає про порушення власником цінних паперів умов Проспекту емісії і прав емітента у зв`язку з тим, що відповідач без відповідного рішення емітента отримав номінальну вартість облігацій до настання строку їх погашення.

В ході здійснення апеляційного провадження апелянтом до апеляційного суду подано заяву про забезпечення позову, мотивовану вчиненням банком дій, спрямованих на відчуження облігацій, за якими емітентом заявлено вимоги про припинення відносин позики.

Так, заявник вказуючи, що невжиття відповідних заходів призведене до істотного ускладнення поновлення порушених прав та інтересів позивача, просить суд заборонити депозитарній установі - ПАТ АБ "Укргазбанк" вчиняти дії щодо внесення змін до системи депозитарного обліку стосовно цінних паперів конкретного власника шляхом встановлення обмежень (блокування) здійснення операцій з цінними паперами згідно переліку, наведеному в заяві позивача.

Колегія суддів, розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, дійшла висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується:

накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

забороною відповідачу вчиняти певні дії;

забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;

арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" зазначено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У даному випадку, заявником не наведено та жодним чином не доведено як саме невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, з огляду на те, що предметом позову у даній справі є визнання відносин припиненими.

У будь - якому випадку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову (про що буде наведено нижче у даній постанові з наданням оцінки здійсненої банком операції з перенесення коштів), а тому відповідно підстави для вжиття заходів забезпечення позову відсутні.

В судовому засіданні 18.02.2020 представники апелянта - позивача у справі підтримали апеляційну скаргу.

Представник третьої особи - Кабінету Міністрів України - підтримав позицію позивача.

Представники відповідача та третьої особи - Національного банку України - проти апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Треті особи - Міністерство фінансів України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не скористалися правом на участь своїх представників в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми у даному судовому засіданні від вказаних осіб до суду не надійшло.

При цьому, колегією суддів враховується наявність у матеріалах даної справи письмових пояснень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо апеляційної скарги позивача.

Враховуючи належне повідомлення третіх осіб, а також з урахуванням того, що неявка їх представників в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (банк) (найменування змінено на Акціонерне товариство "Дельта Банк) та Державною іпотечною установою (клієнт) 27.02.2013 укладено договір банківського рахунку №26/995-070 (далі - договір банківського рахунку).

Відповідно до п.1.1 договору банківського рахунку банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті № НОМЕР_1 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з тарифами банку на банківські послуги, які доведені клієнту в момент підписання цього договору. Підписання цього договору клієнтом підтверджує, що ознайомлений з тарифами та немає жодних заперечень щодо них.

Згідно з п.1.2 договору банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проводити інші операції за рахунком у межах законодавства України.

Відповідно до п.4.2.1 Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "АЗ", "ВЗ", "СЗ", "DЗ" Державної іпотечної установи від 2013 (далі - проспект емісії) характеристика облігацій серії "Z2", "АЗ", "ВЗ", "СЗ", "DЗ" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням.

Згідно з п.4.5 Проспекту емісії власники облігацій мають права, передбачені чинним законодавством, зокрема: отримати номінальну вартість облігацій при настанні строку їх погашення та отримувати відсотковий дохід у вигляді нарахованих відсотків на номінальну вартість облігацій, що йому належать, після закінчення кожного відсоткового періоду.

Відповідно до п.4.9 Проспекту емісії погашення облігацій здійснюється протягом одного банківського дня: серія "Z2" - 21.11.2018; серія "АЗ" - 12.12.2018; серія "ВЗ" - 18.11.2020; серія "СЗ" - 15.12.2020; серія "DЗ" - 14.12.2023.

Згідно з п.4.9.1 Проспекту емісії дострокове погашення облігацій відповідної серії може бути здійснене за рішенням емітента у разі дострокового викупу 100% облігацій цієї серії. Рішення про дострокове погашення облігацій приймається правлінням Державної іпотечної установи.

Між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - покупець) та Державною іпотечною установою (далі - емітент) 24.03.2014 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 (далі - договір №ДД-205/2014), відповідно до п.1.1 якого емітент зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити наступні цінні папери: 2000 шт. облігацій підприємств ISIN UA , з датою погашення 12.12.2018, серії "АЗ", на загальну вартість 204142460,00 грн.

Між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - покупець) та Державною іпотечною установою (далі - емітент) 27.03.2014 року укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № ДД-230/2014 (далі - договір №ДД-230/2014), відповідно до пункту 1.1 якого емітент зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити наступні цінні папери: 2998 шт. облігацій підприємств ISIN UA , з датою погашення 12.12.2018, серії "АЗ", на загальну вартість 306231339,58 грн.

Крім цього, 05.09.2014 між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - покупець) та Державною іпотечною установою (далі - емітент) укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-750/2014 (далі - договір №ДД-750/2014), відповідно до п.1.1 якого емітент зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити наступні цінні папери: 4500 шт. облігацій підприємств ISIN UA , з датою погашення 18.11.2020, серії "ВЗ", на загальну вартість 457847280,00 грн.

Також, 08.09.2014 між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - покупець) та Державною іпотечною установою (далі - емітент) укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-751/2014 (далі - договір №ДД-751/2014), відповідно до п.1.1 якого емітент зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити наступні цінні папери: 4500 шт. облігацій підприємств ISIN UA , з датою погашення 18.11.2020, серії "ВЗ", на загальну вартість 458198640,00 грн.

Між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - покупець) та Державною іпотечною установою (далі - емітент) 09.09.2014 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-758/2014 (далі - договір №ДД-758/2014), відповідно до п.1.1 якого емітент зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити наступні цінні папери: 1000 шт. облігацій підприємств ISIN UA , з датою погашення 18.11.2020, серії "ВЗ", на загальну вартість 101847950,00 грн.

Крім цього, 09.09.2014 між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - покупець) та Державною іпотечною установою (далі - емітент) укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-759/2014 (далі - договір №ДД-759/2014), відповідно до п.1.1 якого емітент зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити наступні цінні папери: 2700 шт. облігацій підприємств ISIN UA , з датою погашення 15.12.2020, серії "СЗ", на загальну вартість 274989465,00 грн.

Грошові кошти, отримані Державною іпотечною установою від продажу облігацій за договорами №ДД-205/2014, №ДД-230/2014, №ДД-750/2014, №ДД-751/2014, №ДД-758/2014, №ДД-759/2014, зберігались на поточному рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", відповідно до умов договору банківського рахунку.

Разом з тим, на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно, уповноваженою особою Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації призначено Кадирова Владислава Володимировича.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №147 від 03.08.2015 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича до 02.10.2015 включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 №181 "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

У подальшому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №619 від 20.02.2017 ліквідаційна процедура Акціонерного товариства "Дельта Банк" продовжена до 04.10.2019 включно, а рішенням виконавчої дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла від 04.04.2019 №772 продовжено строки здійснення процедури ліквідації Акціонерного товариства "Дельта Банк" строком на один рік з 05.10.2019 до 04.10.2020 включно.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 11.01.2016 прийнято рішення про затвердження Реєстру вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк".

З метою обліку кредиторської заборгованості, на виконання Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України №280 від 17.06.2004, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 за №918/9517 25.01.2016 Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" проведено операцію з обліку кредиторських вимог, а саме перенесення коштів з рахунку клієнта - Державної іпотечної установи № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку", який призначений для обліку заборгованості банку перед третіми особами та є пасивним рахунком, тобто обліковує суму, яку банк виплатить кредитору в порядку черговості, визначеної законом.

Довідкою від 21.06.2016 №5370 ПАТ "Дельта Банк" повідомило Державну іпотечну установу про закриття 17.02.2016, зокрема, поточного рахунку № НОМЕР_1 за Договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013.

Відповідно до витягу із реєстру від 18.03.2016 за вих.№2495, затвердженого протоколом №005/16 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 11.01.2016 та з урахуванням змін №1, затверджених рішенням №291 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.03.2016, вимоги позивача акцептовані на загальну суму ,01 грн. та включені до сьомої черги як вимоги юридичної особи.

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" 03.10.2016 видало Державній іпотечній установі довідку за вих.№05-3323787, якою останню було повідомлено, що вимоги на суму ,01 грн. акцептовані та включені до 7 черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк".

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" виникли відносини позики у розумінні ст.ст.1046, 1047 Цивільного кодексу України, доказом існування яких є цінні папери - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням облігацій, емітовані Державною іпотечною установою, що належать відповідачу на праві власності. Державною іпотечною установою отримано від відповідача позику на загальну суму ,00 грн., що є вартістю облігацій. Зазначені грошові кошти знаходились на рахунку позивача № НОМЕР_1 , відкритому у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", а у подальшому, вказані грошові кошти були перенесені з рахунку позивача № НОМЕР_1 на рахунок відповідача № НОМЕР_2 .

На думку позивача, дані обставини свідчать, що 25.01.2016 відбулось фактично дострокове повернення позики через перенесення з поточного рахунку Установи № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 АТ "Дельта Банк" грошових коштів в сумі 3 331 947 128,06 грн., а тому правовідносини позики є припиненими на підставі ч.3 ст.1049 Цивільного кодексу України.

Стосовно доводів позивача про існування між сторонами правовідносин позики, то в постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у даній справі №910/10553/19, суд касаційної інстанції зазначив наступне.

Договір позики вважається основною підставою виникнення позикових відносин. Відносини позики регулюються положеннями Цивільного кодексу України та іншими актами цивільного законодавства.

Поняття договору позики визначено ст.1046 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Із аналізу зазначеної статті вбачається, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. А сам договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, обов`язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Так, отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник стає зобов`язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості.

Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, правовідносинам позики притаманні такі властивості:

- передача однією стороною (позикодавцем) іншій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками;

- обов`язок сторони, яка одержала грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками (позичальника) повернути стороні, яка надала такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками (позикодавцеві) таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості;

- обов`язок сторони, яка одержала грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками (позичальника) сплатити стороні, яка надала такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками (позикодавцеві) проценти від суми позики, у випадку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України вбачається те, що у разі, коли стороною, яка надає грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками (позикодавцем) є юридична особа, то договір позики повинен укладатись у письмовій формі.

При цьому, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1 ст.207 Цивільного кодексу України).

Частина 2 ст.1047 Цивільного кодексу України визначає, що факт укладення договору позики може підтверджуватись розпискою позичальника або іншим документом, яким посвідчується передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 177 Цивільного кодексу України зазначає, що цінні папери наряду з грошима відносять до речей як об`єктів цивільного права.

У ст.194 Цивільного кодексу України міститься визначення поняття цінного паперу. Так, відповідно до зазначеної норми, цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов`язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Пунктом 2 ч.1 ст.195 Цивільного кодексу України визначено, що в Україні в цивільному обороті можуть бути такі групи цінних паперів, зокрема, боргові цінні папери, які засвідчують відносини позики і передбачають зобов`язання емітента сплатити у визначений строк кошти, передати товари або надати послуги відповідно до зобов`язання.

Відносини, що виникають під час розміщення, обігу цінних паперів і провадження професійної діяльності на фондовому ринку, з метою забезпечення відкритості та ефективності функціонування фондового ринку регулюються Законом України "Про цінні папери та фондовий ринок".

У ст.1 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" визначено такі терміни:

- випуск цінних паперів - сукупність певного виду емісійних цінних паперів одного емітента, однієї номінальної вартості, які мають однакову форму випуску і міжнародний ідентифікаційний номер, та забезпечують їх власникам однакові права незалежно від часу придбання і способу їх емісії;

- емісія - сукупність дій емітента, що провадяться в установленій законодавством послідовності і спрямовані на розміщення емісійних цінних паперів серед їх перших власників;

- обіг цінних паперів - вчинення правочинів, пов`язаних з переходом прав на цінні папери і прав за цінними паперами, крім договорів, що укладаються у процесі емісії, при викупі цінних паперів їх емітентом та купівлі-продажу емітентом викуплених цінних паперів;

- перший власник - особа, яка набула права власності на цінні папери безпосередньо від емітента або особи, яка видала неемісійний цінний папір, чи андеррайтера;

- погашення емісійних цінних паперів - сукупність дій емітента та власників цінних паперів щодо припинення обігу боргових емісійних цінних паперів, виплати їх власникам номінальної вартості цінних паперів та доходу за такими цінними паперами (якщо це передбачено проспектом емісії цінних паперів) або постачання (надання) товарів (послуг) у строки, передбачені проспектом емісії цінних паперів, та анулювання цінних паперів;

- проспект емісії цінних паперів - документ, що містить інформацію про розміщення цінних паперів та інші відомості, передбачені цим та іншими законами, що визначають особливості розміщення певних видів цінних паперів;

- розміщення цінних паперів - відчуження цінних паперів у визначений проспектом емісії цінних паперів спосіб.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.2 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" фондовий ринок (ринок цінних паперів) - сукупність учасників фондового ринку та правовідносин між ними щодо розміщення, обігу та обліку цінних паперів і похідних (деривативів). Учасники фондового ринку - емітенти або особи, що видали неемісійні цінні папери, інвестори в цінні папери, інституційні інвестори, професійні учасники фондового ринку, об`єднання професійних учасників фондового ринку, у тому числі саморегулівні організації професійних учасників фондового ринку. Емітент - юридична особа, у тому числі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Автономна Республіка Крим або міська рада, а також держава в особі уповноважених нею органів державної влади чи міжнародна фінансова організація, які від свого імені розміщують емісійні цінні папери та беруть на себе зобов`язання за ними перед їх власниками. Інвестори в цінні папери - фізичні та юридичні особи, резиденти і нерезиденти, які набули права власності на цінні папери з метою отримання доходу від вкладених коштів та/або набуття відповідних прав, що надаються власнику цінних паперів відповідно до законодавства.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, що має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов`язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

У п.2 ч.5 ст.3 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" визначено, що боргові цінні папери - цінні папери, що посвідчують відносини позики і передбачають зобов`язання емітента або особи, яка видала неемісійний цінний папір, сплатити у визначений строк кошти, передати товари або надати послуги відповідно до зобов`язання.

Згідно з підпунктами "а", "б", "в", "е", "є" п.2 ч.5 ст.3 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" до боргових цінних паперів відносяться, зокрема, облігації підприємств; державні облігації України; облігації місцевих позик; облігації міжнародних фінансових організацій; облігації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" облігація - цінний папір, що посвідчує внесення його першим власником грошей, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує зобов`язання емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений проспектом емісії (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) строк та виплатити доход за облігацією, якщо інше не передбачено проспектом емісії (для державних облігацій України - умовами їх розміщення).

Із аналізу зазначених норм Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" полягає, що відносинам, які виникають при обігу цінних паперів, зокрема, облігацій, притаманні властивості правовідносин позики, а саме: 1) передача однією стороною (власником (першим власником) облігацій) іншій стороні (емітенту) грошових коштів; 2) обов`язок сторони, яка одержала грошові кошти (емітента) повернути стороні, яка надала такі грошові кошти (власникові (першому власникові) облігацій) таку ж суму грошових коштів (вартість облігацій) та сплатити дохід за такими облігаціями.

При цьому приписи п.2 ч.1 ст.195 Цивільного кодексу України та норми Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" констатують, що облігація, як цінний папір, є документом, який посвідчує (підтверджує) відносини позики між власником облігації та емітентом.

Отже, на відносини, які виникають при емісії облігацій, поширюються загальні правила позики, однак, з урахуванням особливостей таких відносин.

Таким чином, з урахуванням всіх обставини справи у їх сукупності, внаслідок укладення договорів №ДД-205/2014, №ДД-230/2014, №ДД-750/2014, №ДД-751/2014, №ДД-758/2014, №ДД-759/2014, між Державною іпотечною установою, як емітентом цінних паперів - відповідних облігацій, та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк", як власником цінних паперів - таких облігацій, виникли правовідносини позики.

Тому, до таких правовідносин, які склались між сторонами спору, повинні застосовуватись загальні правила позики, зокрема, які визначені у параграфі 1 Глави 71 Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей відносин, що виникають під час розміщення, обігу цінних паперів.

За наведених обставин, доводи позивача про існування між сторонами правовідносин позики визнаються апеляційним судом обґрунтованими.

Стосовно виконання вказівок Верховного Суду щодо необхідністі оцінки аргументу позивача про застосування або наведення мотивів незастосування до спірних правовідносин приписів ч.3 ст.1049 Цивільного кодексу України та з`ясування чи є підстави припинення правовідносин позики, які виникли між позивачем та відповідачем, з урахуванням загальних норм про припинення зобов`язань, визначених главою 50 Цивільного кодексу України, зокрема, ст.ст.598, 599, спеціальних норм, визначених параграфом 1 глави 71 Цивільного кодексу України, зокрема, ч.3 ст.1049 Цивільного кодексу України, спеціальних норм, визначених Законом України "Про цінні папери та фондовий ринок", зокрема, ст.ст.1, 7, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вже вказувалося, за доводами позивача, 25.01.2016 відбулось фактично дострокове повернення позики через перенесення з поточного рахунку Установи № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 АТ "Дельта Банк" грошових коштів в сумі 3 331 947 128,06 грн., а тому правовідносини позики є припиненими на підставі вказаної норми ч.3 ст.1049 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що перенесення банком ,01 грн. з рахунку Державної іпотечної установи № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку" не є операцією з погашення позики, з огляду на наступне.

Так, у спорах, пов`язаних з виконанням неплатоспроможним банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, адже цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Відповідно до ч.5 ст.45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

За змістом ст.49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів Фонд сповіщає кредиторів про акцептування їх вимог шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Фонду, неплатоспроможного банку, а також у приміщеннях такого банку в доступному для відвідувачів місці.

Як вже вказувалося, відповідно до витягу із реєстру від 18.03.2016 за вих.№2495, затвердженого протоколом №005/16 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 11.01.2016 та з урахуванням змін №1, затверджених рішенням №291 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.03.2016, вимоги позивача акцептовані на загальну суму ,01 грн. та включені до сьомої черги як вимоги юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку.

Згідно з ч.2 ст.50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" до ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом, а також банкноти і монети, передані Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними, ліцензія, гудвіл.

За змістом ч.1 ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у черговості, зазначеній у ст.52 цього Закону.

Відповідно до ч.4 ст.50 Закону України України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та п.4.14 глави 4 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.07.2012 №2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за №1581/21893 інвентаризація майна банку та формування ліквідаційної маси мають бути завершені в шестимісячний строк з дня прийняття рішення про ліквідацію банку та відкликання банківської ліцензії. Результати інвентаризації та формування ліквідаційної маси відображаються в акті, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією.

Пунктом 2.3 глави 2 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.07.2012 №2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за №1581/21893 передбачено, що уповноважена особа Фонду на ліквідацію не має права здійснювати будь-які операції з активами та зобов`язаннями неплатоспроможного банку (зокрема здійснювати зарахування зустрічних вимог (у тому числі однорідних), договірне списання, перерахування коштів на інші рахунки, у тому числі в межах одного банку (крім перерахування коштів клієнтів, вимоги яких акцептовані Фондом, для їх обліку на балансовому рахунку вимог кредиторів), крім визначених Законом.

Враховуючи перебування АТ "Дельта Банк" в стані ліквідації та з метою обліку кредиторської заборгованості, на виконання Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України №280 від 17.06.2004, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 за №918/9517 25.01.2016 Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" проведено операцію з обліку кредиторських вимог, а саме перенесення коштів з рахунку клієнта - Державної іпотечної установи № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку", який призначений для обліку заборгованості банку перед третіми особами та є пасивним рахунком, тобто обліковує суму, яку банк виплатить кредитору в порядку черговості, визначеної законом.

Апелянт, в свою чергу, вважає вказану операцію з перенесення коштів погашенням позики. Проте, наведене твердження спростовується також наступним.

Згідно з Інструкцією "Про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України", затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 р. № 280 (далі - Інструкція), балансовий рахунок 2909 "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку" призначений для обліку сум іншої кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку.

Відповідно до п. 4 Інструкції, кредиторська заборгованість - це сума зобов`язань банку юридичним і фізичним особам на певну дату щодо надання активів, послуг тощо.

Отже, наведене свідчить, що перенесення банком коштів на вказаний рахунок НОМЕР_2 "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку" не можна вважати операцією з погашення позики, оскільки призначенням цього рахунку є облік суми кредиторської заборгованості банку.

Таким чином, таке перенесення коштів не може свідчити про набуття відповідачем - банком, що ліквідується, права власності на кошти, що були розміщені на рахунку позивача.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що таке перенесення було зумовлено перебуванням банку в стадії ліквідації та відповідно необхідністю формування ліквідаційної маси задля задоволення вимог кредиторів банку в порядку, черговості, визначеної спеціальним законом.

Наведеним спростовуються доводи скаржника про відсутність у банку повноважень на перерахування коштів клієнтів на інші рахунки.

Стосовно доводів апелянта про встановлення в іншій справі №910/683/19 того, що закриття рахунків Державної іпотечної установи здійснено на підставі пунктів 3.2., 3.3, 3.4 Положення від 05.07.2012 №2, згідно з якими грошові кошти Установи були перераховані на накопичувальний рахунок, а тому на думку скаржника не потребує доказуванню факт, що наслідком закриття рахунку позивача є зарахування коштів на накопичувальний рахунок, що не є обліковою операцією, а є погашенням позики, колегія суддів зазначає наступне.

Так, рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2019 у справі №910/683/19 не містить жодної встановленої судом обставини стосовно того, що перерахування коштів позивача відбулося саме на накопичувальний рахунок та що вказане є не обліковою операцією, а погашенням позики.

У наведеному судовому акті судом першої інстанції лише цитуються пункти 3.2, 3.3 та 3.4 Положення від 05.07.2012 №2 та вказується про повідомлення банком Установи щодо закриття її рахунків.

Жодних обставин стосовного того, що рахунок 2909 "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку" є накопичувальним, судом у наведеному рішенні не встановлювалося.

Так само навіть жодної оцінки здійсненому банком перерахуванню коштів не надавалося.

У будь якому разі як роз`яснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Крім цього, згідно ч. 7 статті 75 Господарського процесуального кодексу України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

У даному випадку у справі №910/683/19, відсутні як встановлення в судовому порядку обставин щодо перерахування коштів на накопичувальний рахунок (на що посилається скаржник), так і навіть оцінка такого факту.

Отже, доводи апелянта про преюдиціальність того факту, що наслідком закриття рахунку позивача є зарахування коштів на накопичувальний рахунок, що не є обліковою операцією, а є погашенням позики, відхиляються апеляційним судом за необґрунтованістю.

Стосовно заперечень апелянта проти закриття банком рахунку позивача з посиланням при цьому на відсутність у відповідача відповідних повноважень на вчинення вказаної дії, колегія суддів зазначає наступне.

Так, закриття банківського рахунку позивача відбулося під час знаходження банку в процедурі ліквідації, що відповідно і було зумовлено її запровадженням.

Як вже вказувалося, згідно ст. ст.50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" до ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.

При цьому, за рахунок цієї ліквідаційної маси задовольняються вимоги кредиторів банку в порядку їх черговості.

Таким чином, враховуючи перебування банку в процедурі ліквідації (із запровадженням якої банківська ліцензія відкликається та відповідно банк позбавляється можливості надавати банківські послуги, в тому числі і щодо обслуговування рахунків клієнтів) та акцептування вимог позивача, банківській рахунок Установи було правомірно закрито.

Стосовно доводів апелянта про порушення власником цінних паперів умов Проспекту емісії і прав емітента у зв`язку з тим, що відповідач без відповідного рішення емітента отримав номінальну вартість облігацій до настання строку їх погашення, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже було встановлено, перенесення коштів з рахунку клієнта - Державної іпотечної установи № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку" є операцією з обліку кредиторських вимог, а тому відповідно твердження скаржника про отримання відповідачем номінальної вартості облігацій є безпідставними.

Отже, доводи апелянта про припинення правовідносин позики між ним та відповідачем та про безпідставність користування останнім правами власника борговимх цінних паперів підлягають відхиленню за необґрунтованістю.

Крім цього, колегія суддів вважає обґрунтованими наступні висновки, наведені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Статтею 598 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов`язань за договорами купівлі-продажу цінних паперів, укладених на фондовій біржі, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.15 ч.1 ст.1 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" проспект цінних паперів (далі - проспект) - документ, який оформлюється при здійсненні публічної пропозиції цінних паперів та містить інформацію відповідно до вимог, визначених законом.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" погашення емісійних цінних паперів - сукупність дій емітента та власників цінних паперів, що здійснюються в установленому Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку порядку та пов`язані з виконанням емітентом зобов`язань за борговими емісійними цінними паперами та іншими емісійними цінними паперами в установлених законом випадках шляхом виплати власникам таких цінних паперів номінальної вартості цінних паперів та доходу за такими цінними паперами (якщо це передбачено проспектом цінних паперів або рішенням про емісію цінних паперів) або постачання (надання) товарів (послуг), або конвертації цінних паперів у строки, передбачені проспектом цінних паперів або рішенням про емісію цінних паперів, та скасування реєстрації випуску цінних паперів.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" облігація - цінний папір, що посвідчує внесення його першим власником коштів, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує зобов`язання емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений проспектом або рішенням про емісію цінних паперів (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) строк та виплатити доход за облігацією, якщо інше не передбачено проспектом або рішенням про емісію цінних паперів (для державних облігацій України - умовами їх розміщення).

У пункті 4.2.1 Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 наведено характеристику облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням.

Відповідно до п.4.5 Проспекту емісії власники облігацій мають права, передбачені чинним законодавством, зокрема, отримати номінальну вартість облігацій при настанні строку їх погашення, отримувати відсотковий дохід у вигляді нарахованих відсотків на номінальну вартість облігацій, що йому належать, після закінчення кожного відсоткового періоду.

Згідно п.4.9 Проспекту емісії погашення облігацій здійснюється протягом одного банківського дня: серія "Z2" - 21.11.2018; серія "АЗ" - 12.12.2018; серія "ВЗ" - 18.11.2020; серія "СЗ" - 15.12.2020; серія "DЗ" - 14.12.2023.

У п.4.9.1 Проспекту емісії дострокове погашення облігацій відповідної серії може бути здійснене за рішенням емітента у разі дострокового викупу 100% облігацій цієї серії. Рішення про дострокове погашення облігацій приймається правлінням державної іпотечної установи.

Відповідно до підпункту 1 п.2 глави 5 Розділу III Положення про порядок здійснення емісії облігацій підприємств, облігацій міжнародних фінансових організацій та їх обігу, затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 27.12.2013 №2998, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 за №171/24948 забороняється вносити зміни до проспекту емісії облігацій в частині зменшення обсягу прав, які надаються власникам облігацій, кількості облігацій, щодо яких прийнято рішення про розміщення, зміни умов розміщення, встановлених проспектом емісії облігацій.

В контексті вищенаведеного, місцевий господарський суд вірно зазначив, що в матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано суду будь-яких рішень про дострокове погашення облігацій Державної іпотечної установи, відмову від розміщення облігацій, анулювання випуску облігацій, конвертації облігацій, викупу облігацій, тобто відсутні обставини, які відповідно до вимог Положення про порядок здійснення емісії облігацій підприємств, облігацій міжнародних фінансових організацій та їх обігу, затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 27.12.2013 №2998, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 за №171/24948 визначені як підстави для дострокового розміщення та обігу облігацій, що в свою чергу свідчить про те, що зобов`язання згідно Проспекту емісії продовжують існувати, і мають виконуватися відповідно до його умов, і, як наслідок, строк погашення облігацій, встановлений у п.4.9 Проспекту емісії не настав.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У нинішній справі колегія суддів дійшла висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/10553/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 24.02.2020 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко