номер провадження справи 28/9/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2020 Справа № 908/120/20

м.Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі судді Федорової Олени Владиславівни при секретарі Самойленко О.П. розглянув у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом приватного акціонерного товариства «Компанія з управління активами «Славутич-Інвест» (69005, м. Запоріжжя, бул Центральний, буд. 21)

до відповідача-1 товариства з обмеженою відповідальністю «Актурн» (72503, Запорізька область, Якимівський район, смт. Якимівка, вул. Молодих Патріотів, буд. 7)

до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю «Азовенергоінжиніринг» (61010, м. Харків, пр. Гагаріна, буд. 10/1)

про визнання недійсним договору зворотної фінансової допомоги

За участю представників сторін:

від позивача: Тітов В.А., ордер серія ЗП №124726 від 17.02.2020, адвокат;

від відповідача-1: Грибовод С.Ю. ордер серія ЗП №107077 від 20.01.2020, адвокат;

від відповідача-2: не з`явився.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області звернулося приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «Славутич-Інвест» з позовом до відповідачів: товариства з обмеженою відповідальністю «Актурн» та до товариства з обмеженою відповідальністю «Азовенергоінжиніринг» про визнання недійсним договору зворотної фінансової допомоги №ФД 12/08-2/19 від 12.08.2019, укладеного в місті Запоріжжі між ТОВ «Актурн» та ТОВ «Азовенергоінжиніринг».

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2020 позовну заяву передано на розгляд судді Федоровій О.В.

Ухвалою суду від 27.01.2020 позовну заяву приватного акціонерного товариства «Компанія з управління активами «Славутич-Інвест» залишено без руху. Позивачу надано десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків.

28.01.2020 суду надані докази усунення позивачем недоліків, перелік яких був зазначений в ухвалі від 27.01.2020.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 29.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Присвоєно справі номер провадження 28/9/20. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 18.02.2020.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.02.2020 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ТОВ «Актурн» про визнання дійсним договору зворотної фінансової допомоги №ФД 12/08-2/19 від 12.08.2019.

Судом перевірені повноваження присутніх в судовому засіданні представників позивача та відповідача-1. З`ясовано про обізнаність уповноважених представників сторін про права та обов`язки учасників судового процесу. Відводів складу суду не заявлено.

Розгляд справи відповідно до вимог ст. 222 ГПК України здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фіксування судового процесу за допомогою відеозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось у зв`язку з відсутністю у суду такої технічної можливості.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, що викладені у позові. Просив позов задовольнити. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на те, що він є єдиним учасником товариства з обмеженою відповідальністю «Актурн», що підтверджується Статутом «Актурн» та інформацією з офіційного сайту Міністерства юстиції України з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 12.08.2019 директор ТОВ «Актурн» Сібільов Володимир Валерійович без погодження із загальними зборами учасників ТОВ «Актурн» уклав договір зворотної фінансової допомоги №ФД 12/8-2/19 з ТОВ «Азовенергоінжиніринг», за умовами якого ТОВ «Азовенергоінжиніринг» передало у власність ТОВ «Актурн» грошові кошти у розмірі 650.000,00 грн., а ТОВ «Актурн» зобов`язалось повернути фінансову допомогу у визначений в п. 4.1 договору строк. Також зауважив, що зазначений правочин може в майбутньому вплинути на господарську діяльність позивача, оскільки в разі не повернення грошових коштів відповідачем-1, фінансові зобов`язання буде нести приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «Славутич-Інвест». Позов обґрунтовано ст. ст. 11, 202, 203, 215, 237, 239, 241, 627, 1046 ЦК України, ст. ст. 174, 179, 180 ГК України.

Представник відповідача-1 проти позову заперечив, втім правом на надання письмових пояснень та заперечень щодо заявлених позовних вимог не скористався. Звернув увагу суду, що свою правову позицію щодо безпідставності заявлених позовних вимог виклав у зустрічній позовній заяві. В судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, правом на надання письмових пояснень та заперечень щодо заявлених позовних вимог не скористався.

Згідно з ч. 2 ст. 27 ГПК України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до відомостей (за безкоштовним запитом) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.01.2020, адресою місцезнаходженням товариства з обмеженою відповідальністю «Азовенергоінжиніринг» є: 61010, м. Харків, пр. Гагаріна, буд. 10/1.

Примірник ухвали суду від 29.01.2020 про відкриття провадження у справі направлений відповідачу на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка співпадає з відомостями, зазначеними в позові.

Втім примірник ухвали від 29.01.2020 повернуто на адресу суду із позначенням працівниками Укрпочти про причину не вручення кореспонденції «за закінченням строку зберігання».

Отже, судом вжиті всі заходи для своєчасного та належного повідомлення відповідача-2 (ТОВ «Азовенергоінжиніринг») про порушення провадження у справі та призначення судового засідання.

Суд вважає можливим розглянути справу відповідно до вимог ст. 202 ГПК України за відсутності представника відповідача-2 за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

В судовому засіданні 18.02.2020 суд визнав наявні документи достатніми для об`єктивного та всебічного розгляду спору, внаслідок чого, в порядку ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 5 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення та надісланий на адреси сторін.

Заслухавши представників позивача та відповідача-1, вивчивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач в позові зазначив, що приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «Славутич-Інвест» є єдиним учасником товариства з обмеженою відповідальністю «Актурн», що підтверджується інформацією з офіційного сайту Міністерства юстиції України з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Предметом розгляду цієї справи є визнання недійсним договору зворотної фінансової допомоги №ФД 12/08-2/19, укладеного між ТОВ «Азовенергоінжинірінг» (Сторона-1, відповідач-2 у справі) та ТОВ «Актурн» (Сторона-2, відповідач-1 у справі).

Підставою позову зазначено перевищення директором ТОВ «Актурн» ОСОБА_1 повноважень на вчинення відповідного правочину у зв`язку з непогодженням своїх дій з Вищим органом товариства, що на думку позивача є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналіз норм чинного законодавства України дає суду зробити висновок, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

За приписами ст. ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до п. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

12.08.2019 товариство з обмеженою відповідальністю «Азовенергоінжинірінг» в особі директора Яровенко Світлани Валеріївни, що діє на підставі Статуту (Сторона-1, відповідач-2 у справі) та товариство з обмеженою відповідальністю «Актурн» в особі директора Сібільова Володимира Валерійовича, що діє на підставі Статуту (Сторона-2, відповідач-1 у справі) уклали договір зворотної фінансової допомоги №ФД 12/08-2/19 (надалі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору Сторона-1 передає у власність Стороні-2 грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього Договору (надалі іменується «фінансова допомога»), а Сторона-2 зобов`язується повернути фінансову допомогу у визначений цим Договором строк.

Пунктами 2.1 - 2.2 договору узгоджено, що розмір фінансової допомоги становить 650000,00 грн. За цим Договором проценти за користування фінансовою допомогою не нараховуються.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного повернення стороною-2 суми допомоги, наданої стороною-1.

Матеріали справи містять платіжне доручення №192 від 13.08.2019, відповідно до якого відповідач-1 отримав зворотню фінансову допомогу від відповідача-2 в рамках договору зворотної фінансової допомоги №ФД 12/08-2/19 від 12.08.2019.

Судом встановлено, що укладений між сторонами по справі договір за своєю правовою природою є договором позики. Відносини позики регулюються положеннями ЦК та іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до п. 4.1 договору строк фінансової допомоги розпочинається з моменту набрання чинності цим Договором і становить 10 (десять) календарних роки з моменту перерахування останнього траншу грошових коштів відповідно до п. 3.1.

Позивач у справі, в якості підстави визнання недійсним договору, посилається на укладення його без погодження відповідного органу управління майном, а саме Загальними зборами товариства, що суперечить чинному законодавству.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої ст. 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Тобто, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки в силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Частиною 2 статті 203 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням № 1 Загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Актурн» від 24.04.2019 затверджено Статут товариства.

Так, відповідно до пункту 1 Статуту Товариство з обмеженою відповідальністю «Актурн» створено засновниками (Учасниками) шляхом об`єднання майна та підприємницької діяльності відповідно до чинного законодавства, який має право участі у цьому Товаристві і діє на підставі цього Статуту.

Учасником Товариства є громадянин України ОСОБА_1 .

Пунктом 4.3 Статуту встановлено, що Статутний капітал Товариства становить 1000,00 грн. Він формується за рахунок грошових внесків Учасників у такому розмірі та частці: ОСОБА_1 1000,00 грн. 100%.

Позивач, стверджує, що укладений Договір зворотної фінансової допомоги №ФД 12/08-2/19 від 12.08.2019 ПрАТ «Компанія з управління активами «Ставутич-Інвест», як єдиним учасником ТОВ «Актурн», не погоджувався. На підтвердження цього факту суду наданий Статут ТОВ «Актурн» в редакції від 16.01.2020.

Частиною 1 ст. 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Згідно ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно ч. 1 ст. 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад.

Згідно з пунктами 9.1.1 - 9.1.2 Статуту (в редакції станом на 24.04.2019) Товариства Вищим органом Товариства є Загальні збори учасників. Виконавчим органом Товариства є одноособовий орган - Директор.

Пунктом 9.10 Статуту встановлено, що до виняткової компетенції Загальних зборів учасників Товариства належить:

1) визначення основних напрямків діяльності Товариства та утвердження його планів та звітів про їх виконання;

2) внесення змін у Статут Товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу;

3) утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства;

4) затвердження річних результатів діяльності Товариства, включаючи дочірні підприємства, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) визначення порядку покриття збитків;

5) створення, реорганізацію та ліквідацію дочірніх підприємств, філій та представництв, ліквідація інших структурних підрозділів, вирішення питання про заснування інших юридичних осіб та участі в них;

6) винесення рішення про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб органів управління Товариства;

7) затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів Товариства;

8) визначення умов оплати праці посадових осіб Товариства, його дочірніх підприємств, філій, представництв та інших відособлених підрозділів;

9) прийняття рішення про припинення діяльності Товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу;

10) прийняття рішення про обрання уповноваженої особи учасників Товариства для представлення інтересів учасника у випадках, передбачених законом та даним Статутом;

11) встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів;

12) вирішення питання про придбання Товариством частки учасника;

13) виключення учасника з Товариства;

14) визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контролюючих органів;

15) встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів.

В пункті 9.12. Статуту встановлено, що питання віднесенні до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства не можуть бути передані ними для вирішення директором Товариства.

Згідно з п. 9.14, 9.16 та 9.19 Статуту оперативне управління діяльністю Товариства здійснюється Директором Товариства. Директор є одноособовим виконавчим органом Товариства. Директор має право вирішувати всі питання діяльності Товариства, за винятком тих, які віднесені цим Статутом до виключної компетенції загальних зборів учасників. Директор користується правом першого підпису фінансових документів, та розпорядження грошовими коштами на рахунках Товариства в банківських установах.

Відповідно до наказу № 1/К від 24.04.2019 ОСОБА_1 на підставі рішення загальних зборів №1 від 24.04.2019 приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Актурн» з 24.04.2019.

Аналіз наведеного свідчить, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Актурн» було створено лише одним учасником, а саме громадянином України ОСОБА_1 , який діяв на підставі Статуту Товариства, положеннями якого не передбачено жодних обмежень Виконавчого органу Товариства в особі директора щодо вчинення від імені Товариства будь-яких правочинів (договорів).

Отже, з зазначеного слідує, що на момент укладення спірного договору, а саме 12.08.2019, директор ТОВ «Актурн» Сібільов В.В. діяв у відповідності до положень Статуту товариства та приписів діючого законодавства.

Посилання позивача на той факт, що приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «Славутич-Інвест» є єдиним учасника ТОВ «Актурн» і директор Сібільов В.В. при укладання спірного правочину діяв без попередньої згоди з Вищим органом товариства Загальними зборами учасників судом відхилені, оскільки, як свідчать надані суду докази (Статут ТОВ «Актурн» в редакції за 2020 та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № станом на 16.01.2020), позивач став єдиним учасником ТОВ «Актурн» лише з 16.01.2020.

Доводи позивача стосовного того, що у разі не виконання відповідачем-1 зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором зворотної фінансової допомоги №ФД 12/08-2/19 від 12.08.2019 фінансові зобов`язання будуть покладені на нього, спростовуються положеннями ч. 3 ст. 96 ЦК України.

Відтак, з огляду на усе вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Позивач не надав до матеріалів справи будь-яких письмових доказів, які б підтверджували той факт, що спірний договір зворотної фінансової допомоги №ФД 12/08-2/19 від 12.08.2019 суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Відтак, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Компанія з управління активами «Славутич-Інвест» про визнання договору зворотної фінансової допомоги №ФД 12/08-2/19 від 12.08.2019 недійсним з підстав зазначених в позові є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства, тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору в розмірі 2.102,00грн. покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову приватному акціонерному товариству «Компанія з управління активами «Славутич-Інвест» до відповідачів: товариства з обмеженою відповідальністю «Актурн» та до товариства з обмеженою відповідальністю «Азовенергоінжиніринг» про визнання недійсним договору зворотної фінансової допомоги №ФД 12/08-2/19 від 12.08.2019, укладеного в місті Запоріжжі між ТОВ «Актурн» та ТОВ «Азовенергоінжиніринг».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 лютого 2020 року.

Суддя О.В. Федорова