Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2020 р. м. Рівне Справа № 918/58/20

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М.,

розглянувши матеріали справи

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Рівнеобленерго"

до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне

про стягнення 20 504,68 грн.

секретар судового засідання: Коваль С.М.

Представники:

Від позивача: Мельник О.П.;

Від відповідача: не з`явився;

СУТЬ СПОРУ

Приватне акціонерне товариство "Рівнеобленерго" звернулось до Господарського суду Рівненської області із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне про стягнення 20 504,68 грн. нараахованих за перевищення договірних величин споживання електричної енергії.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги аргументовані тим, що у зв`язку з перевищенням договірних величин споживання електричної енергії споживачем в січні 2017 року у кількості 1959 кВт/год, березні 2018 року у кількості 5576 кВт/год., та в серпні 2018 року у кількості - 395 кВт/год., позивачем нараховано суму що становить 20 504,68 грн. вартості перевищення договірних величин.

У своєму відзиві відповідач зазначив, що закон яким було врегульовано нарахування двократної вартості фактично спожитої договірної величини електричної енергії, у випадку її понаддоговірного споживання, втратив свою чинність з 11 червня 2017 року.

Крім того відповідач зазначив, що сплата подвійного розміру за використання електричної енергії понад встановлені договірні величини є нічим іншим як сплатою бюджетних коштів за фактично не отримані послуги електропостачання.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про місце дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням.

Інші процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24 січня 2020 року відкрито провадження у справі №918/588/20, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до слухання на 18 лютого 2020 року.

18 лютого 2020 року відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Вказане клопотання аргументоване тим, що 18 лютого 2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву, тому для надання можливості позивачу відреагувати на вказаний відзив, відповідач просив відкласти розгляд справи.

В судовому зсіданні представник позивача зазначив про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Згідно з положеннями частини 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав як перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Розглянувши подану заяву суд не вбачає підстав для визнання поважної неявки представника відповідача, та відкладення розгляду справи.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

Як слідує з наявних в матеріалах справи доказів, 01 грудня 2015 року між ПАТ "Рівнеобленерго" (позивач, постачальник) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Рівне (відповідач, споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії №280021603 (надалі договір).

Відповідно до пункту 2.3.3. договору, споживач зобов`язаний оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 4 до цього договору "Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії та розрахунків".

Згідно з пунктом 2.3.2. договору, споживач зобов`язується дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього договору та режиму роботи електроустановок, які передбачені в додатках до цього договору.

Відповідно до пункту 5.1. договору, для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік споживач не пізніше 1-го листопада поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (додаток № 1 "Обсяги постачання електричної потужності споживачу та субспоживачу" та додаток № 2 "Обсяги постачання електричної потужності споживачу та субспоживачу").

У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений термін, розмір очікуваного споживання електричної енергії (потужності) на наступний рік установлюється постачальником на рівні відповідних періодів поточного року.

На 2017 рік відомості про розмір споживання електричної енергії споживачем надано, зокрема на січень 2017 року 5000 кВт/год.

Позивач зазначає, що оскільки на 2018 рік споживач у встановлений договором строк (не пізніше 1 листопада поточного року) такі відомості не надав, листом від 03 листопада 2017 року № 469 "Про встановлення розміру очікуваного споживання електричної енергії на 2018 рік" постачальник повідомив споживача про самостійне встановлення постачальником таких показників.

Так, згідно із зазначеним листом-повідомленням, розмір очікуваного обсягу споживання споживачем електроенергії, зокрема, у березні 2018 року було встановлено нарівні 5 000 кВт/год., в серпні 2018 року 0,00 кВт/год.

Згідно з умовами пункту 4.2.2 договору, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно із вимогами розділу 5 цього договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин.

Відповідно до рахунку-фактури за спожиту електричну енергію №853137836 за січень 2017 року від 17 січня 2017 року, у січні 2017 року споживачем фактично спожито 6 959 кВт/год. що на 1959 кВт/год більше заявленого обсягу споживання електричної енергії в даному місяці.

Відповідно до рахунку-фактури за спожиту електричну енергію № за березень 2018 року від 13 березня 2018 року, у березні споживачем фактично спожито 10 576 кВт/год., що на 5576 кВт/год більше заявленого обсягу споживання електричної енергії в даному місяці.

Відповідно до рахунку-фактури за спожиту електричну енергію № за серпень 2018 року від 22 серпня 2018 року, у серпні споживачем фактично спожито 395 кВт/год., що на 395 кВт/год більше заявленого обсягу споживання електричної енергії в даному місяці.

Відтак позивач зазначає, що в зв`язку з перевищенням договірних величин споживання електричної енергії споживачем в січні 2017 року у кількості 1959 кВт/год, березні 2018 року у кількості 5576 кВт/год., та в серпні 2018 року у кількості - 395 кВт/год., відповідачу нарахована двократна її вартість, що сукупно становить 20 504,68 грн.

18 листопада 2019 року позивач направив відповідачу претензію про сплату заборгованості за перевищення договірних величин споживання, яка залишена без задоволення.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, договірними та стосуються надання послуг з постачання електричної енергії. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права порушеними через споживання відповідачем електричної енергії в більшому розмірі ніж це погоджено сторонами. Водночас відповідач заперечив проти таких вимог позивача та вважає їх необґрунтованими.

Статтею 714 Цивільного кодексу України визначено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Відповідно до статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальних) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Аналогічні норми містить також стаття 173 Господарського кодексу України.

Положеннями абзацу 2 частини 1 статті 175 Господарського кодексу України врегульовано, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Як видно з матеріалів справи між сторонами було укладено договір.

Стаття 3 Цивільного кодексу України визначає однією із засад цивільного законодавства свободу договору.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Такі ж самі положення містяться й у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України за якими зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Судом враховано, що відповідальність споживача за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності погоджена сторонами в пункті 4.2.2. договору. Зміни в цій частині до договору не вносились, а відтак зазначені умови мають виконуватись сторонами. Також суд бере до уваги, що умови про відповідальність споживача за перевищення договірних величин споживання електричної енергії містяться в розділі 4 договору, який має назву "Відповідальність сторін".

Відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Водночас передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

В статтях 610, 611 Цивільного кодексу України закріплено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд встановив, що обсяги споживання електроенергії та умови коригування у спірному періоді (січень 2017, березень, серпень 2018) відповідачем не дотримані, що призвело до перевищення ним обсягів споживання електричної енергії. Таким чином суд встановив порушення відповідачем умов договірного зобов`язання у сфері господарювання.

Аналізуючи нормативні акти, що мають бути застосовані під час вирішення даного спору, суд зауважує, що Розділом V Господарського кодексу України унормовано правила відповідальності за правопорушення у сфері господарювання, а Главою 24 Господарського кодексу України визначено загальні засади відповідальності учасників господарських відносин.

Так, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (частина 1 статті 216 Господарського кодексу України).

За змістом частин 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Положеннями статті 230 Господарського кодексу України визначено поняття штрафних санкцій, як одного з видів господарських санкцій.

Так, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до норм статті 231 Господарського кодексу України, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з положеннями статті 26 Закону України "Про електроенергетику" (в редакції що діяла станом на час укладення договору) споживачі (крім населення та навчальних закладів) у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину за розрахунковий період сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини.

Положеннями пункту 6.16 Правил користування електричною енергією (чинних на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що обсяг перевищення договірних величин споживання електричної енергії та/або величини потужності протягом розрахункового періоду оплачується споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом відповідно до законодавства України та договору.

Відповідно до пункту 6.14 Правил користування електричною енергією (чинних на час виникнення спірних правовідносин) перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається під час підбиття підсумків розрахункового періоду на основі підтверджених сторонами даних розрахункового обліку електричної енергії або акта прийняття-передавання електричної енергії.

Суд зазначає, що умовами договору сторони визначили: у випадку порушення споживачем договірних зобов`язань в частині перевищення величин споживання електричної енергії, постачальник має право застосувати штрафні господарські санкції у двократному розмірі вартості різниці фактично спожитої і договірної величини електричної енергії.

При цьому доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за перевищення договірних величин споживання, оскільки останні ґрунтується на положенні закону, який втратив чинність не приймаються до уваги, адже відповідальність споживача за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності погоджена сторонами в пункті 4.2.2. договору. Зміни в цій частині до договору не вносились, а відтак зазначені умови договору мають виконуватись сторонами. Слід зазначити, що зазначений пункт договору не обмежений дією у часі законом, в ньому відсутнє посилання на закон, який на момент перевищення відповідачем величин споживання електричної енергії, втратив чинність.

Аналогічного правового висновку дотримується Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у своїй постанові від 23 серпня 2019 року у справі №916/2386/18.

Суд також ставить під сумнів аргументи відповідача щодо обмежених розмірів бюджетного фінансування, що визначаються кошторисом відповідно до обсягів бюджетних асигнувань та відсутності бюджетних коштів на перевищення договірних величин споживання електричної енергії.

Суд звертає увагу відповідача, що наявність або відсутність фінансування сторони договору - не спростовує його обов`язку щодо виконання цього договору та не позбавляє відповідальності за порушення договірних зобов`язань.

Посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування суд відхиляє та вважає за необхідне зазначити, що Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" визначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Відповідно до приписів частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Правилами статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач не спростував наведені позивачем аргументи.

Висновки суду

На думку суду, встановлені обставини щодо перевищення відповідачем договірних величин споживання електричної енергії свідчать про порушення ним господарського зобов`язання взятого на себе на підставі договору. Водночас, відмова відповідача оплатити у добровільному порядку правомірно застосовну позивачем господарську санкцію переконує у висновку про порушення відповідачем прав позивача.

Суд погоджується з аргументами позивача стосовно наявних підстав для нарахування 20 504,68 грн. як штрафної господарської санкції у двократному розмірі вартості різниці фактично спожитої і договірної величин електричної енергії.

Оцінюючи аргументи сторін за критерієм "переконливості", суд вважає, що встановлені обставини упевнюють у обгрунтованості звернення позивача з наведеними вимогами. Натомість відповідач не навів суду переконливих аргументів на підтвердження своєї позиції, які б переважили аргументи позивача або викликали обгрунтовані сумніви стосовно заявлених позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

У зв`язку з задоволенням позовних вимог, судові витрати в сумі 2 102,00 грн. судового збору підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Квартирно - експлуатаційного відділу м. Рівне (33001, м. Рівне, вул. Чернишова 8, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" (33013, м. Рівне, вул. Князя Володимира 71, ) 20 504 (двадцять тисяч п`ятсот чотири) грн. 68 коп. нарахованих за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та 2 102 (дві тисячі сто два) грн. 00 коп. судового збору.

Позивач (Стягувач): Приватне акціонерне товариство "Рівнеобленерго" (33013, м. Рівне, вул. Князя Володимира 71, ).

Відповідач (Боржник): Квартирно - експлуатаційний відділ м. Рівне (33001, м. Рівне, вул. Чернишова 8, ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 21 лютого 2020 року.

Суддя Качур А.М.