ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21 лютого 2020 р. Справа № 903/955/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни

та за присутності представників сторін:

від позивача: Гринчук І.С. - представник, адвокат (довіреність від 28.03.2019р. №98/1, посвідчення адвоката від 18.12.2018р. №1074)

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств, м. Луцьк

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Дильової Іванни Леонідівни, м. Луцьк

про стягнення 4872 грн. та усунення перешкод в користуванні торговельним місцем

Встановив:

Волинська обласна спілка споживчих товариств звернулась до господарського суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Дильової Іванни Леонідівни 4 872,00 грн. неустойки в подвійному розмірі плати за користування торговою площею на підставі ст. 785 ЦК України за період з 16.01.2019р. по 02.12.2019р. та усунення перешкод в користуванні Волинською обласною спілкою споживчих товариств торговельним місцем №630 шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Дильової Іванни Леонідівни (демонтажу малої архітектурної форми) із торговельного місця №630, загальною площею 2,10 кв.м., що знаходиться на території "Центрального ринку" за адресою: м. Луцьк вул. Глушець, 1.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 11.12.2019р. було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 10.01.2020р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

В судовому засіданні 10.01.2020р. судом було постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи та розгляду клопотання відповідача про витребування доказів на 10.02.2020р.

В судовому засіданні 10.02.2020р., за участі відповідача, судом було постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 21.02.2020р. При цьому відмовлено у клопотанні відповідача про витребування доказів. Поруч з цим ухвалою суду від 10.02.2020р. було повідомлено Волинську обласну спілку споживчих товариств про закриття підготовчого провадження у справі, призначення справи до судового розгляду по суті на 21.02.2020р.

Підприємець Дильова І.Л. своїм правом на участь в судовому розгляді не скористалась, причини неявки представника в судове засідання суду не повідомила, хоча про день та час розгляду справи в суді сторона повідомлялась належним чином про що свідчить розписка, підписана стороною в підготовчому судовому засіданні 10.02.2020р.

Присутній в судовому засіданні представник позивача з приводу розгляду справи за відсутності відповідача чи його представника не заперечив, позовні вимоги підтримав та просить суд задовольнити останні в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву обставини щодо заперечення на пред'явлений позов, присутнім в судовому засіданні 21.02.2020р. представником Волинської ОССТ були заперечені.

Розглянувши матеріали справи та додатково долучені до неї документи, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника позивача, суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку про безпідставність пред'явлених Волинською ОССТ до підприємця Дильової І.Л. позовних вимог та необхідність відмови позивачу у їх задоволенні.

Викладена позиція суду пов'язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

01 березня 2017 року між Волинською обласною спілкою споживчих товариств, м. Луцьк в особі голови правління Кандиби М.І. (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Дильовою Іванною Леонідівною, м.Луцьк (Орендар) було укладено договір №1299/630/17 оренди торговельного місця, згідно пункту 2.1 якого торговельне місце №630, загальною площею 2,10 кв. метрів, що розташоване на Центральному ринку за адресою: м. Луцьк, вул. Глушець, 1, надається орендордавцем у тимчасове платне користування орендареві для розміщення об'єкту торгівлі (малої архітектурної форми, яка не є власністю орендодавця) для провадження торговельної діяльності. Передача торговельного місця в тимчасове платне користування не спричиняє передачу орендареві права власності на це місце, його власником залишається орендодавець, а орендар користується ним протягом терміну дії цього договору без права суборенди та приватизації.

Згідно п. 3.1 даного договору вступ орендаря у користування торговельним місцем настає одночасно з підписанням сторонами даного договору. Підписання даного договору свідчить про те, що орендар отримав в користування торговельне місце.

Згідно п. 4.1 угоди розмір орендної плати за торговельне місце складає 157,50 грн. на місяць в т.ч. ПДВ. Орендна плата сплачується щомісячно на поточний рахунок Орендодавця, не пізніше 20-го числа поточного місяця.

Згідно розділу 8 договору оренди від 01.03.2017р. №1299/630/17 сторони дійшли згоди, що цей договір є укладеним по 31 грудня 2017 року. Якщо орендар продовжує користуватися торговельним місцем після закінчення дії договору, та за відсутності заперечень орендодавця протягом місяця з дати закінчення дії договору, договір вважається поновленим на тих же умовах на той самий строк з урахуванням змін в законодавстві на дату продовження договору.

Зміни та доповнення до договору вносяться шляхом підписання додаткових угод, що є невід'ємною частиною договору. Договір може бути припинений внаслідок виконання сторонами своїх обов'язків або внаслідок його розірвання. Договір оренди підлягає розірванню : за взаємною згодою сторін; у випадку припинення суб'єкта господарювання, що є стороною за даним договором; відмови від договору оренди, у випадку прострочення орендарем сплати орендної плати протягом трьох місяців підряд; у випадку, якщо орендар користується торговельним місцем всупереч договору або всупереч його призначенню; орендар своєю недбалою поведінкою, або з умислом здійснив або створює загрозу пошкодження орендованого майна.

Судом встановлено, що у зв'язку з відсутністю заперечень орендодавця протягом місяця з дати закінчення дії договору, договір вважається поновленим на тих же умовах на той самий строк тобто на рік до 31.12.2018р.

22 листопада 2017 року між Волинською обласною спілкою споживчих товариств та підприємцем Дильовою Іванною Леонідівною було підписано додаткову угоду №3 до договору оренди торговельного місця від 01.03.2017р. №1299/630/17, якою було внесено зміни до п. 4.1 угоди та викладено його в наступній редакції: "розмір орендної плати за торговельне місце з 01.01.2018р. складає 231 грн. на місяць в т.ч. ПДВ., яка згідно розділу 8 договору оренди є його невід'ємною частиною.

Із пояснень представника позивача вбачається, що термін дії договору оренди №1299/630/17 торговельного місця, укладеного 01.03.2017р., закінчився 31 грудня 2018р., Волинська ОССТ пропонувала відповідачу підписати новий договір на нових умовах на 2019 рік від якого підприємець Дильова І.Л. відмовилася. Також Волинською ОССТ на адресу підприємця Дильової І.Л. було надіслано повідомлення №32/1 від 28.01.2019р., щодо не продовження терміну дії даного договору на 2019 рік. При цьому позивач зазначає, що даний лист відповідач отримав 31.01.2019р.

Також із наданих пояснень представника позивача слідує, що відповідач, отримавши повідомлення №32/1 від 28.01.2019р. щодо не продовження договору оренди торговельного місця, продовжує користуватися даним торговельним місцем без договору оренди та станом на 02.12.2019 року та на дату розгляду справи судом торговельне місце не звільнив.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України, майнові права та майнові обов'язки суб'єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.ст. 759, 762 Цивільного кодексу України, ст.ст. 283, 286 Господарського кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що в даному випадку відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між Волинською ОССТ та підприємцем Дильовою І.Л. договір оренди торговельного місця від 01.03.2017р. №1299/630/17 із додатковою угодою від 22.11.2017р. №3 до нього недійсним в судовому порядку не визнавався, сторонами у встановленому порядку достроково розірваний не був.

Суд приймає до уваги заперечення відповідача стосовно того, що позивачем не надано доказів на підтвердження надсилання на адресу підприємця Дильової І.Л. повідомлення №32/1 від 28.01.2019р. щодо не продовження терміну дії даного договору на 2019 рік, з огляду на наступне:

У якості доказів направлення на адресу відповідача повідомлення №32/1 від 28.01.2019р. позивачем надано фіскальний чек від 30.01.2019р. та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 30.01.2019р.

Абзацом 27 пункту 2 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 N 270 (далі - Правила) передбачено, що документом, який підтверджує надання послуг поштового зв'язку, є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Згідно з статтею 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

У відповідності до пункту 19 Правил внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою.

Внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення (пункт 59 Правил).

Згідно з пунктом 61 Правил у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв'язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Із наведених норм вбачається, що належним доказом направлення повідомлення №32/1 від 28.01.2019р., щодо не продовження терміну дії даного договору на 2019 рік може бути бланк опису вкладення, завірений відповідним відділенням зв'язку, разом з фіскальним чеком про відправлення.

Господарський суд зазначає що опис вкладення у цінній лист із зазначенням адреси відповідача, детальним переліком предметів відправлення позивачем до суду не надано. Наданий позивачем фіскальний чек та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, в свою чергу, не містить детального переліку предметів відправлення, у зв'язку із чим встановити факт направлення саме вказаного повідомлення на адресу відповідача неможливо, оскільки з вказаного фіскального чеку вбачається надіслання відповідачу рекомендованого листа, проте не зазначено та не вбачається, які саме документи були вкладені у цьому листі, а тому не можна дійти беззаперечного висновку про направлення 30.01.2019р. саме повідомлення №32/1 від 28.01.2019р., а не будь-яких інших документів. Доказом, який би підтверджував надіслання позивачем повідомлення №32/1 від 28.01.2019р. мав би бути опис вкладення до цінного листа.

При цьому суд зазначає, що в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення від 30.01.2019р. №630 в графі "Розписка в одержанні", міститься підпис, який відповідач заперечує, інших ідентифікуючих ознак вказане рекомендоване повідомлення не містить, тому твердження позивача що направлялось повідомлення №32/1 від 28.01.2019р. та саме Дильова І.Л., його отримала, судом відхиляється, як необґрунтоване.

Таким чином, наданий позивачем фіскальний чек та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не є належними, достатніми та достовірними доказами направлення на адресу відповідача повідомлення №32/1 від 28.01.2019р.

Частинами 1-2 ст. 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Передбачені ст.785 ЦК України наслідки пов'язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в ч.2 ст.291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності, заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Зі змісту зазначеної норми випливає, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому такі заперечення мають бути висловлені ним протягом одного місяця після закінчення строку договору.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Поруч з цим, судом також встановлено та береться до уваги, те що підприємцем Дильовою І.Л. здійснювалися орендні платежі за користування торговельним місцем впродовж 2019 року, а Волинською ОССТ приймалась оплата за оренду торговельного місця. Факт проведення розрахунків відповідачем та прийняття платежів позивачем заперечений представником Волинської ОССТ не був. Також позивачем не було надано доказів повернення підприємцю Дильовій І.Л. сплачених впродовж 2019 року грошових коштів, котрі, на думку позивача, перераховувались згідно угоди, яка припинила свою дію.

Відтак суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача сум штрафних санкцій та усунення перешкод в користуванні торговельним місцем відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до п. 2 ч. 4 ст.129 ГПК України судовий збір та інші судові витрати в разі відмови в позові покладається на позивача.

Враховуючи прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд вважає, що витрати, пов'язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід залишити за Волинською ОССТ.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 123, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 24.02.2020р.

Суддя В. А. Войціховський