РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.02.2020Справа № 910/15197/19

За позовом Фізичної особи-підприємця Савченко Олега Анатолійовича (Чернігівська обл., м. Прилуки)

до Чернігівської обласної державної адміністрації (м. Чернігів)

про стягнення 43.398,49 грн

Суддя Ващенко Т.М.

секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

від позивача: Сотніченко О.М.

від відповідача: Ковальова О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Савченко Олег Анатолійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Чернігівської обласної державної адміністрації про стягнення 43.398,49 грн компенсації за надані послуги з перевезення пільгової категорії населення за період з 01.01.16. по 27.03.17.

Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем своїх зобов`язань з компенсації позивачу за надані послуги з перевезення пільгової категорії населення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.11.19. відкрито провадження у справі № 910/15197/19, постановлено її розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 03.12.19.

02.12.19. відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав. викладених у відзиві, та просить суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення компенсації за період з 01.01.16. по16.10.16.

03.12.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 19.12.19.

11.12.19. позивачем подано відповідь на відзив. в якому він просить суд задовольнити позов в частині позовних вимог за період з 17.10.16. по 27.03.17. на суму 17.938,25 грн. Однак, позивачем, в порядку п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України не було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог.

19.12.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до16.01.20.

26.12.19. відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

16.01.20. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 11.02.20.

В судовому засіданні 11.02.20. позивачем підтримано свої позовні вимоги на суму 17.938,25 грн.

Відповідач в судовому засіданні 11.02.20. проти позову заперечував.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 11.02.20. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

25.03.14. між позивачем (Перевізник) та відповідачем (Замовник) було укладено Договір № 261-02-14/248 на перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування (далі - Договір), за умовами якого (розділ І) Замовник надає Перевізникові право на перевезення пасажирів на автобусному маршруті (ах) загального користування, рейсі (ах) Варва-Чернігів, рейси 2407/2408, а Перевізник зобов`язується надавати транспорті послуги населенню на умовах, передбачених чинним законодавством та Договором.

Відповідно до пунктів 2.14, 2.15 Договору Перевізник зобов`язаний здійснювати збір виручки відповідно до встановлених тарифів, використовуючи проїзні квитки, форми яких затверджені Міністерством транспорту та зв`язку України. Виконувати пільгові перевезення пасажирів згідно з діючими положеннями законодавчих актів України.

Вважаючи, що на підставі частини другої статті 29 Закону України "Про автомобільний транспорт" у Фізичної особи-підприємця Савченко Олега Анатолійовича виникло право на компенсацію витрат автобусного перевізника, він звернувся з позовом до суду та самостійно визначив механізм (розрахунок) відшкодування.

Заперечуючи проти позову Чернігівська обласна державна адміністрація вказує, що Договір не містить обов`язку відповідача на відшкодування перевізнику вартості перевезення пільгових категорій населення, жодного замовлення за спірний період між сторонами укладено не було. Відповідач вказує, що у нього відсутні бюджетні зобов`язання щодо здійснення компенсаційних виплат за пільгові перевезення, а також бюджетні асигнування на здійснення компенсаційних виплат за здійснення пільгових перевезень громадян. Також відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення компенсації за період з 01 січня до 16 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Відповідно до положень статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату; регулярні пасажирські перевезення - перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування за умовами, визначеними паспортом маршруту, затвердженим в установленому порядку органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування або уповноваженими органами Договірних Сторін у разі міжнародних перевезень.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про автомобільний транспорт" цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Статтею 7 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що забезпечення організації пасажирських перевезень на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), - на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Статтею 31 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються, у тому числі, розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Відповідно до частини 3 статті 35 Закону України "Про автомобільний транспорт" перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах загального користування на договірних умовах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Статтею 37 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами (частина перша статті 42 Закону України "Про автомобільний транспорт").

Судом встановлено, та сторонами підтверджується, що Договором не передбачено обов`язку Чернігівської обласної державної адміністрації компенсувати автомобільному перевізнику витрати на провезення пільгової категорії населення, ні розміру компенсації витрат, ні механізму відшкодування, не визначено обсягів пільгових перевезень.

Виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судом про те, що Договір не містить обов`язку відповідача проводити компенсацію позивачу за перевезення пільгових категорій населення, не містить розміру компенсації витрат автомобільного перевізника за перевезення, механізму компенсації на виконання статті 31 Закону України "Про автомобільний транспорт", суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.03.18. у справі № 903/300/18.

Інші доводи сторін суд відхиляє, оскільки вони не впливають на встановлені судом обставини та не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності залишена судом без розгляду на те, що за приписами п.2.2 Постанови № 10 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Отже, з огляду на висновки суду щодо наявності самостійних підстав для відмови в задоволенні позову, заява відповідача про застосування строків позовної давності залишена без розгляду.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 20, 56, 58, 73-80, 86, 88, 123, 124, 129, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 25.02.20.

Суддя Т.М. Ващенко