РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.02.2020Справа № 910/15349/19

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В. В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства "Облагрохім-2000" (18018, місто Черкаси, Придніпровський район, проспект Хіміків, будинок 84/1, ідентифікаційний код 32268346)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бобрик" (03151, місто Київ, Солом`янський район, вулиця Волинська, будинок 60, ідентифікаційний код 38127193)

про стягнення 699 376,55 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2019 року Приватне підприємство "Облагрохім-2000" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бобрик" про стягнення 699 376,55 грн, з яких 503 270,95 грн складає заборгованість за договором, 13 774,69 грн - 3% річних, 21 447,38 грн - інфляційні нарахування та 160 883,98 грн - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо здійснення своєчасної та повної оплати за Договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № 38 від 27.09.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/15349/19 для розгляду за в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

05.12.2019 через автоматизований відділ діловодства до суду надійшов відзив на позовну заяву.

19.12.2019 до суду від позивача надійшов відзив на позовну заяву.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Приватним підприємством «Облагрохім-2000» (далі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бобрик» (далі - Орендар) 27.09.2018 було укладено договір оренди сільськогосподарської техніки з екіпажом №38 (далі - договір).

Згідно пункту 1.1. договору Орендодавець зобов`язується надати у тимчасове платне користування сільськогосподарську техніку: комбайн марки Jhon Deer, рік випуску - 2006, реєстраційний номер НОМЕР_1 , заводський № НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , а також зобов`язується забезпечити своїми силами її керування та технічну експлуатацію, а Орендар - прийняти, оплатити користування і своєчасно повернути техніку у справному стані з урахуванням нормального зносу відповідно до актів прийому- передачі, які є невід`ємною частиною Договору.

Згідно пункту 6.1 договору орендна плата означає вартість однієї мотогодини і складає загальну кількість відпрацьованих мотогодин в термін оренди згідно з показанням лічильника мотогодин.

Відповідно до пункту 6.2. договору сторони дійшли згоди, що вартість однієї мотогодини роботи техніки складає 1 282,50 грн.

Пунктом 6.3. договору сторони встановили, що форма оплати - безготівкова, здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання акту використання техніки та виставлення рахунку.

Факт передачі комбайну підтверджується актом приймання-передачі від 01.10.2018. Згідно з вказаним актом комбайн перебував в технічно-справному стані, без пошкоджень.

Відповідно до договору та рахунку - фактури № СФ-0000089 від 20.11.2018 відповідач був зобов`язаний оплатити загальну вартість відпрацьованих 392,414 мотогодин, що становить 503 270, 50 грн. до 23.11.2018.

Позивач простою кореспонденцією надіслав на адресу відповідача рахунок-фактуру № СФ-0000089 на суму 503 279,50 грн. 03.12.2018 позивач видав податкову накладну № 95 на суму 503 270,50 грн. Вказана податкова накладна зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 21.12.2018, про що свідчать відомості з автоматизованої системи «Єдине вікно подання електронних документів» ДФС України, яка підписана позивачем та відповідачем з зазначенням електронних ключів уповноважених осіб позивача та відповідача. Таким чином позивачем відображено в податковому обліку прибуток, який сформовано за рахунок грошових зобов`язань відповідача, котрі останній повинен був виконати в якості орендної плати по Договору.

18.01.2019 уповноваженою особою відповідача, на підставі податкової накладної №95 від 03.12.2018, в податковій звітності відображено відповідні витрати та прийнято вказану податкову накладну. Вказана звітність також підписана уповноваженою особою відповідача з використанням відповідного електронного ключа. Такі дії сторін, за твердженням позивача, щодо реєстрації податкової накладної та її схвалення свідчать про фактичне виконання робіт позивачем та прийняття робіт відповідачем на суму 503 270,50 грн. з подальшим відображенням доходів та витрат у податковій звітності і проведенні податкових зобов`язань.

Не зважаючи на вказане, відповідач не здійснив оплату вказаної заборгованості, чим порушив умови договору 1.1, 6.3. договору оренди, щодо строків оплати.

З метою досудового врегулювання спору позивачем 25.03.2019 на адресу відповідача була скерована вимога № 81 про сплату заборгованості за договором, а також повторно рахунок-фактуру № СФ-0000089 на суму 503 279,50 грн, акт здачі- прийняття робіт № ОУ-0000032. Вказана вимога 04.04.2019 була отримана відповідачем.

06.05.2019 позивачем було отримано від Відповідача відповідь на вимогу. Згідно змісту даного листа, відповідач посилався на складне матеріальне становище свого товариства та прохав відстрочити оплату заборгованості за таким графіком: 01.07.2019 - 146 800,00 грн, 01.08.2019 -146 800,00 грн, 01.09.2019 - 146 800,00 грн, 01.10.2019 - 146 749,45 грн. Однак вказаний графік з боку відповідача дотриманий не був, що зумовило звернення із даним позовом до суду, в межах якого позивач крім суми заборгованості 503 270,50 грн, просить також стягнути з відповідача три проценти річних в розмірі 13 774,69 за період з 23.11.2018 по 21.10.2019, пеню за вказаний період в розмірі 160 883,98 грн та 21 447,38 грн інфляційних втрат за період грудень 2018 року-вересень 2019 року.

У своєму відзиві на позовну заяву, відповідач просить суд частково відмовити в задоволенні позову, а саме щодо нарахування трьох процентів річних, пені та інфляційних втрат, які за твердженнями відповідачем здійснені позивачем невірно. Крім того, посилаючись на приписи статті 331 ГПК України відповідач просив суд розстрочити виконання рішення на один рік.

Зі свого боку позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій спростував твердження позивача щодо невірного нарахування компенсаційних втрат. Водночас, у пункті 4 своєї відповіді на відзив позивач зазначив, що він погоджується з відповідачем та не заперечує проти стягнення з відповідача пені в сумі 89 471,84 грн (тобто за 180 днів прострочення, як то передбачено приписами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України). В іншій частині позову позивач заявлені вимоги підтримує.

Суд відзначає, що згода позивача із позицією відповідача щодо суми пені, слід вважати, зменшенням позовних вимог в частині стягнення суми пені з 160 883,98 грн до 89 471,84 грн, а тому подальший розгляд справи здійснюється із врахуванням такого зменшення. При цьому, судом враховано, що при зменшення позовних вимог є підставою повернення суми сплаченого судового збору з Державного бюджету України на користь позивача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Беручи до уваги положення укладеного між сторонами договору, послуги оренди комбайном є наданими належним чином. Вказані обставини сторонами не спростовані в межах розгляду справи, а тому суд дійшов висновку, що строк виконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати орендних платежів настав 23.11.2018.

Таким чином, внаслідок невиконання грошових зобов`язань, за відповідачем обліковується заборгованість спірним договором в сумі 503 270,95 грн.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Враховуючи те, що строк виконання обов`язку зі сплати орендних платежів настав, заявлена сума боргу відповідача, яка складає 503 270,95 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до відповідача про стягнення вказаної суми боргу.

З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлення факту прострочення виконання зобов`язання відповідачем, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат від простроченої суми боргу.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Оскільки розмір вказаної штрафної санкції, нарахованої позивачем, є арифметично вірним, відповідає положенням закону та договору, позовна вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 89 471,84 грн підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивач на підставі частини 2 статті 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 13 774,69 грн та грн 21 447,38 грн інфляційних втрат.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки заявлені позивачем до стягнення розміри трьох процентів річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства і не суперечать положенням договору, позовні вимоги про стягнення з відповідача вищевказаних сум також підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З системного аналізу вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства «Облагрохім-2000» підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд відзначає, що клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення на один рік не підлягає задоволенню з тих підстав, що останнім не доведено наявності тих обставин, з якими законодавець пов`язує можливість здійснити розстрочення. При цьому суд звертає увагу відповідача, що розстрочення виконання рішення на підставі статті 331 ГПК України розглядається здійснюється на підставі заяви сторони після ухвалення відповідного рішення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача. Сума судового збору, сплачена за розгляд вимоги про стягнення пені на суму 71 412,14 грн, яка була зменшена підлягає поверненню з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ

1. Позов Приватного підприємства "Облагрохім-2000" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бобрик" про стягнення заборгованості - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бобрик" (03151, місто Київ, Солом`янський район, вулиця Волинська, будинок 60, ідентифікаційний код 38127193) на користь Приватного підприємства "Облагрохім-2000" (18018, місто Черкаси, Придніпровський район, проспект Хіміків, будинок 84/1, ідентифікаційний код 32268346) 503 270,95 грн (п`ятсот три тисячі двісті сімдесят гривень 95 копійок) заборгованості, 89 471,84 грн (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста сімдесят одну гривню 84 копійки) пені, три проценти річних у розмірі 13 774,69 грн (тринадцять тисяч сімсот сімдесят чотири гривні 69 копійок), 21 447,38 грн (двадцять одну тисячу чотириста сорок сім гривень 38 копійок) інфляційних втрат та судовий збір у розмірі 9 419,47 грн (дев`ять тисяч чотириста дев`ятнадцять гривень 47 копійок).

3. Повернути Приватному підприємству "Облагрохім-2000" (18018, місто Черкаси, Придніпровський район, проспект Хіміків, будинок 84/1, ідентифікаційний код 32268346) з Державного бюджету України 1 071,18 грн (одну тисячу сімдесят одну гривню 18 копійок) судового збору, сплаченого за платіжним дорученням № 279 від 28.10.2019, оригінал якого міститься в матеріалах справи.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ