ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.02.2020 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1229/19

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовської Л.М., секретар судового засідання Кричовський Р.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Богородчанської районної державної адміністрації

до відповідача: Богородчанської селищної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Івано-Франківська обласна державна адміністрація

про визнання недійсним рішення Богородчанської селищної ради від 21.02.2019 №856 "Про включення будівлі Домініканського костелу до комунальної власності територіальної громади селища Богородчани",

за участю представників:

від позивача: Мушинський Віктор Тадеушович;

від відповідача: Рубцова Камілія В`ячеславівна;

від третьої особи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях: представник не з`явився;

від третьої особи Івано-Франківської обласної державної адміністрації: представник не з`явився.

Встановив: Богородчанська районна державна адміністрація звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Богородчанської селищної ради про визнання недійсним рішення Богородчанської селищної ради від 21.02.2019 № 856 "Про включення будівлі Домініканського костелу до комунальної власності територіальної громади селища Богородчани".

Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

15.11.2019, суд постановив ухвалу, якою прийняв позовну заяву Богородчанської районної державної адміністрації до розгляду та відкрив провадження у справі, постановив розглядати справу за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначив на 04.12.2019.

28.11.2019, відповідач подав відзив на позовну заяву вх.№20845/19, який суд прийняв до розгляду.

04.12.2019, позивач подав відповідь на відзив вх. №21352/19, яка прийнята судом до розгляду.

04.12.2019, позивач подав клопотання вх. №24063/19 про залучення до участі у справі Івано-Франківську обласну державну адміністрацію в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

04.12.2019, суд задоволив клопотанням позивача та залучив до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (клопотання в позовній заяві) та Івано-Франківську обласну державну адміністрацію; підготовче засідання відкладено на 18.12.2019 (ухвала від 04.12.2019).

09.12.2019, представник відповідача подав клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів вх.№21635/19, які суд приєднав до матеріалів справи.

09.12.2019, відповідач подав заперечення на відповідь на відзив вх. №21637/19, яке прийняте судом до розгляду.

18.12.2019, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Івано-Франківська обласна державна адміністрація, подала письмові пояснення по справі вх. № 22325/19, які суд прийняв до розгляду.

18.12.2019, суд постановив ухвалу, без виходу до нарадчої кімнати, про відкладення підготовчого судового засідання на 14.01.2020.

14.01.2020, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, подала письмові пояснення по справі вх. №464/20, які суд прийняв до розгляду.

14.01.2020, суд постановив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 29.01.2020 (ухвала від 14.01.2020).

29.01.2020, суд постановив ухвалу, без виходу до нарадчої кімнати, про відкладення судового засідання на 11.02.2020.

11.02.2020, представники третіх осіб в судове засідання, не з`явилися, причин неприбуття суду не повідомили ; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

11.02.2020, розгляд справи по суті завершено; суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує, просить суд позов задоволити з підстав викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Позивач стверджує, що оскаржуване рішення Богородчанської селищної ради прийняте з перевищенням повноважень і суперечить чинному законодавству.

Матеріально-правовою підставою позову визначено статтю 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", статті 15, 19 Закону України "Про місцеві держадміністрації" та статтю 1 Закону України "Про Фонд державного майна України".

Заперечення відповідача.

Представник відповідача проти позову категорично заперечує з підстав викладених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив; просить суд в позові відмовити.

На думку відповідача, позивачем не надано доказів передачі будівлі Домініканського костелу в селищі Богородчани по вулиці Шевченка, 61 до сфери управління Богородчанської РДА.

При цьому стверджує, що Богородчанська РДА є неналежним позивачем у справі.

Відповідач вважає, що відсутність спірної будівлі на балансі інших державних органів надає право Богородчанській селищній раді включити Домініканський костел в селищі Богородчани по вулиці Шевченка, 61 до переліку будівель приміщень спільної власності територіальної громади селища.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях.

Надаючи пояснення по справі третя особа зазначає, що будівля Домініканського костелу, який розташований за адресою: Івано-Франківська область, Богородчанський район, селище Богородчани, вул. Шевченка, 61 є пам`яткою архітектури національного значення та перебуває на державному обліку пам`яток культурної спадщини і має особливий режим використання та відчуження, відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Відповідно до ст. З Закону України "Про охорону культурної спадщини" органами державного управління у сфері охорони культурної спадщини є Кабінет Міністрів України та спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини, до яких відносяться: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини, обласні, районні державні адміністрації, виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Культова споруда вищеназваного костелу є державною власністю, тому держава в особі органів, передбачених в статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" є її належним власником. Визначені в Законі державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися культовими будівлями і майном, вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії що не суперечать закону.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

В поясненнях по суті спору третя особа зазначає, що статтею 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначено особливості користування культовими спорудами. Зокрема, встановлено, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Так, в контексті статті 17 Закону державним органом, який реалізовує правомочності держави, як власника культового майна в даному випадку є Івано-Франківська обласна державна адміністрація.

До введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" все майно церковних та релігійних громад в Україні було визнане державною власністю згідно зі ст. 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року, відповідно держава в особі органів, передбачених ст. 17 названого Закону, є належним власником культових будівель і майна, а зазначені органи мають право володіти, користуватись та розпоряджатися цим майном, а також вчиняти щодо них будь-які дії, що не суперечать чинному законодавству.

Третя особа стверджує, що саме Івано-Франківська обласна державна адміністрації здійснює повноваження власника щодо культового майна, Домініканського костелу.

При цьому, Івано-Франківська обласна державна адміністрації вважає, що Богородчанська районна державна адміністрація вправі та зобов`язана в силу вимог Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" здійснювати додержання законодавства про свободу совісті та захищати, в даному випадку право власності держави і звертатись до суду за його захистом.

Івано-Франківська обласна державна адміністрації просить суд позов задоволити та визнати недійсним рішення Богородчанської селищної ради від 21.02.2019 № 856 "Про включення будівлі Домініканського костелу до комунальної власності територіальної громади селища Богородчани".

Обставини справи, встановлені судом. Оцінка доказів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши відповідно до приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України в сукупності всі докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Рішенням позачергової сесії сьомого демократичного скликання Богородчанської селищної ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 21 лютого 2019 року № 856, розглянувши протокол зборів громадян селища Богородчани від 10.02.2019 року, керуючись Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні, статтею 13 Положення про загальні збори, враховуючи відсутність на балансі державних органів будівлі Домініканського костелу, селищна рада вирішила включити об`єкт нерухомого майна - Домініканський костел за адресою: вул. Шевченка, 61, смт. Богородчани до переліку будівель приміщень спільної власності територіальної громади селища Богородчани.

Даним рішенням надано дозвіл Богородчанській селищній раді на виготовлення технічного паспорта вищевказаного об`єкта нерухомого майна та вчинення дій щодо реєстрації зазначеного майна у встановленому чинним законодавством порядку (а.с.13).

З архівної довідки виданої Державним архівом Івано-Франківської області №4-6/32 від 24.06.2004 згідно документів Станіславського воєводського управління слідує, що в смт. Богородчанах станом на 7 березня 1932 року був костел ОО.Домініканів, який побудований в 1742 році і належав римо-католицькій громаді (а.с.14).

Розпорядженням виконавчого комітету Богородчанської районної ради №14-р від 26.01.1989 відкрито в реставрованому приміщенні колишнього костелу смт. Богородчани концертно-виставочний зал (а.с.15).

Рішенням виконавчого комітету Богородчанської районної ради народних депутатів №128 від 18.05.1990 вирішено вважати недійсним розпорядження виконавчого комітету Богородчанської районної ради №14-р від 26.01.1989, а приміщення концертно-виставкового залу/недіючої культової споруди колишнього костелу передати в користування діючій зареєстрованій православній громаді УПЦ селища Богородчани (а.с. 16-18).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 15.10.1991 року №186 передано в користування релігійній громаді УПЦ культову будівлю в населеному пункті смт. Богородчани (а.с.19).

15.10.1991 року між Богородчанським райвиконкомом та Релігійною громадою УПЦ Святого апостола Петра і Павла укладено договір про безоплатне користування пам`яткою архітектури республіканського значення (костьол), охоронний номер 970 (а.с.20).

Рішенням другого демократичного скликання (третьої сесії) Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 21 лютого 1995 року "Про релігійну ситуацію в області" доручено виконавчим комітетам районних, міських рад народних депутатів спільно з обласним управлінням юстиції, управліннями МВС та СБУ в Івано-Франківській області забезпечити до 10 квітня 1995 року передачу культових споруд згідно з рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів, розпорядженнями представника Президента України в Івано-Франківській області, до 30 березня 1995 року взяти на баланс ті культові споруди і майно, які є власністю держави і до цього часу не є обліковані. У квітні 1995 року внести на розгляд облвиконкому питання про стан виконання рішень і розпорядження про передачу культових споруд і майна в Снятинському, Коломийському, Богородчанському, Верховинському районах, протягом року - у всіх решти районах області (а.с. 21-22).

Листом-зверненням селищного голови смт.Богородчани №789 від 30.11.2016 року до Голови Богородчанської районної ради Головчука М.М., висловлено прохання про розірвання договору "Про безоплатне користування українською православною громадою майна" по вул. Шевченка, 61 від 15.10.1991 та подальшим поверненням культової споруди Римсько-католицькій громаді; звернутись з клопотанням до Івано-Франківської обласної ради та обласної державної адміністрації щодо скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 15.10.1991 року № 186; скерування матеріалів перевірки Тимчасовою робочою групою для розгляду депутатського запиту депутата районної ради Володимира Вінтоняка щодо обстеження стану будівлі пам`ятки архітектури - Домініканського костелу та палат духовенства, а також дотримання законності передачі даного об`єкта в оренду громаді УПЦ МП, використання частини будівлі під житло та проведення будівельних робіт в охоронній зоні пам`ятки архітектури, до правохоронних органів (а.с.26).

Листом № 213/01-47/164 від 15.05.2017 року Богородчанської районної державної адміністрації, повідомлено Релігійну громаду УПЦ Святого апостола Петра і Павла про відмову від Договору безоплатного користування культовою спорудою (Домініканський костел) від 15.10.1991 року (а.с. 23-24).

21.08.2017 року складено Акт приймання - передачі нерухомого приміщення пам`ятки архітектури республіканського значення (костьол) від релігійної громади, охоронний № 970 (а.с.25).

Листом від 18.12.2017 №2139/01-012/088 Управління культури національностей та релігій обласної державної адміністрації повідомило регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській області про те, що останнім розглянуто листа щодо надання інформації стосовно культової споруди Костелу, який знаходиться в смт. Богородчани , вул. Шевченка, 61; проінформовано, що культове майно в смт. Богородчани по вул. Шевченка,61 побудоване в 1761 році є державною власністю, оскільки до введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі ст.366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927року (а.с. 27, 67).

22.03.2019, листом №10-15-5611 Фонд державного майна України повідомив Регіональне відділення Фонду держмайна по Івано-Франківській області про направлення на розгляд запиту Богородчанської селищної ради від 15.03.2019 року № 302/02-34 та зазначив, що відомості про нерухоме майно за місцем знаходженням: смт. Богородчани, вул. Шевченка, 61, щодо якого інформація була надана на вашу адресу листами Фонду від 27.10.2017 №10-15-20239 та від 14.11.2017 №10- 15-21449, від суб`єктів управління до Фонду з метою внесення до Реєстру не надавалося. Просило розглянути зазначене питання та надати відповідь заявнику (а.с. 39).

08.05.2019, листом №10-15-8633 Фонд державного майна України повідомив Регіональне відділення Фонду держмайна в Івано-Франківській області та Богородчанську селищну раду, що інформацію про нерухоме майно за місцезнаходженням: Івано-Франківська область, смт. Богородчани, вул. Шевченка, 61 було надано на адресу Регіонального відділення Фонду державного майна по Івано-Франківській області листами Фонду від 27.10.2017 № 10-15-20339, від 14.11.2017 № 10-15-21449 та від 22.03.2019 №10-15-5611 для розгляду та надання відповіді запитувачу, про що листом Фонду від 22.03.2019 № 10-15-5610 було повідомлено Богородчанську селищну раду (а.с. 38).

У відповіді Регіонального відділення ФДМУ по Івано-Франківській області від 21.05.2019 року №05-03-01058 селищному голові смт. Богородчани п. Р. Зарембі також було повідомлено про відсутність інформації про зазначене майно в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності (а.с. 40).

27.03.2019, листом №1668/1/1-19/01-137 Івано-Франківська обласна державна адміністрація надала відповідь на лист Богородчанської селищної ради від 25.02.2019 № 223/02-23 в якій повідомила селищну раду, що власником культової споруди -Домініканський костел є держава в особі відповідних органів, а користувачем громада, яка змінила ієрархічне підпорядкування з УПЦ на ПЦУ (а.с.68).

23.05.2019 Богородчанська селищна рада листом №504/02-34 звернулася до відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та надіслала копію листа Фонду Державного майна України від 22.03.2019 № 10-15-5611 щодо відсутності перебування об`єкту нерухомого майна у державній власності, а саме костел, що розташований за адресою смт. Богородчани, вул. Шевченка, 61, а також рішення сесії Богородчанської селищної ради від 21.02.2019 №856 та технічний паспорт №15230 від 06.03.2019 (а.с. 41).

Суд зазначає, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Господарським процесуальним кодексом.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.86 ГПК України).

При дослідженні наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що культова споруда - Домініканський костел, який розташований за адресою: Івано-Франківська область, Богородчанський район, селище Богородчани, вул. Шевченка, 61 є державною власністю.

В матеріалах справи відсутні докази передачі вищезазначеної культової споруди із державної власності до комунальної.

Також в даній справі немає доказів, які би підтверджували передачу спірної культової споруди до сфери управління Богородчанської РДА (позивача).

Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.

До введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року. Зазначене законодавство не було визначено нечинним з дня його прийняття, тобто, таким, що не породило правових наслідків. Тому держава в особі органів, передбачених в статті 17 Закону, є належним власником культових будівель і майна. Державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону, а тому в господарських судів немає підстав для задоволення позовних вимог релігійних організацій до відповідних державних органів про визнання права власності на культові будівлі і майно або про зобов`язання цих органів передати зазначені будівлі і майно у власність або в користування, оскільки інше рішення порушує право державної власності, виходячи із змісту чинного законодавства.

Слід звернути увагу на те, що втрата Адміністративним кодексом Української РСР 1927 року чинності (відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 807-XI від 21.08.1985 "Про визнання деяких законодавчих актів Української РСР такими, що втратили чинність у зв`язку з введенням у дію Кодексу Української РСР про адміністративні правопорушення") на час виникнення спірних відносин сторін у справі не усуває юридичних наслідків виконання приписів цього Кодексу в період його чинності. Це стосується, зокрема, і наслідків виконання припису статті 366 названого законодавчого акта щодо визнання культових будівель і майна державою власністю.

24 серпня 1991 року було прийнято Постанову Верховної Ради Української РСР "Про проголошення незалежності" (Акт проголошення незалежності), яким було проголошено незалежність України та створено самостійну українську державу - Україна. Україна перестала бути федеративним утворенням у складі СРСР. 12 вересня 1991 року прийнято Закон України "Про правонаступництво", відповідно до якого Закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною Радою Української РСР діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України. З огляду на зазначене, право державної власності на культові споруди, що є предметом даного судового спору, виникло у держави у 1927 році (згідно приписів статті 336 Адміністративного кодексу Української РСР). За змістом статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно з частиною 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. У статті 35 Закону України "Про власність", який діяв на час розмежування майна між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць, було передбачено, що об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). У вказаному переліку не зазначено споруд, будівель тощо культового призначення. Також у вказаній постанові зазначено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Докази передачі спірної культової споруди із державної власності до комунальної власності у встановленому чинним законодавством порядку відсутні, а тому спірне рішення Богородчанської селищної ради прийняте з перевищенням повноважень і суперечить чинному законодавству. Суд також критично оцінює обгрунтування вказаного рішення відсутністю спірної будівлі на балансі інших державних органів, оскільки перебування на балансі майна не є належним доказом права власності. Проте, суд погоджується із доводами відповідача про те, що Богородчанська РДА є неналежним позивачем у даній справі, враховуючи наступне. Так, згідно ст.17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. Пунктом 6 Постанови Верховної Ради України від 23.04.91 № 988-ХІІ "Про порядок введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" Кабінету Міністрів України, Уряду Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям доручено забезпечити відповідно до Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" повернення у власність чи передачу у безоплатне користування релігійним громадам культових будівель і майна з урахуванням: прав релігійних громад, яким належали ці будівлі і майно на момент їх переходу у власність держави; прав релігійних громад, які користуються цими будівлями і майном у встановленому законом порядку; вкладення коштів релігійними громадами у спорядження, переобладнання культової будівлі і тривалості користування нею; наявності у даному населеному пункті (місцевості) інших культових будівель та їх використання релігійними громадами відповідних віровизнань; інших суттєвих обставин у їх сукупності. Рішення відповідного державного органу (у даному випадку обласної держадміністрації) має бути мотивованим.

Стаття 17 Закону уповноважує, зокрема, обласні державні адміністрації на прийняття такого рішення. При цьому, Законом передбачено право обласних державних адміністрацій, як передавати культові будівлі і майно у власність , так і у безоплатне користування. Таким чином, саме Івано-Франківська обласна державна адміністрація вправі здійснювати управління даним майном. Стаття 15 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначає, що в управлінні відповідних місцевих державних адміністрацій перебувають об`єкти державної власності, передані їм в установленому законом порядку. Стаття 19 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначає повноваження місцевих державних адміністрацій в галузі управління майном, приватизації, сприяння розвитку підприємництва та здійснення державної регуляторної політики. Зокрема, місцева державна адміністрація здійснює на відповідній території управління об`єктами, що перебувають у державній власності та передані до сфери її управління. Отже, Богородчанська РДА може здійснювати права держави як власника (володіння, користування, розпорядження) такими об`єктами у разі передачі їх в установленому законом порядку до сфери її управління або передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності. Суду не подано належних доказів того, що приміщення культової будівлі Домініканського костелу в селищі Богородчани по вул.Шевченка, 61 передано у комунальну власність або до сфери управління Богородчанської РДА. Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. У рішенні №7-рп/2009 від 16.04.2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив: Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Отже, умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача. Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. З огляду на висновки суду про те, що Богородчанська РДА у даній справі не може здійснювати права держави як власника (володіння, користування, розпорядження) спірної культової споруди, оскільки відсутній факт передачі їй вказаного майна в установленому законом порядку, вона відповідно не може виступати позивачем у справі, оскільки права Богородчанської РДА не порушені.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 1921,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 30жовтня 2019 року № 284.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд враховуючи відмову у задоволенні позову, судовий збір в сумі 1921,00 грн. покладає на позивача. Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 86, 129, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити у позові Богородчанської районної державної адміністрації до Богородчанської селищної ради про визнання недійсним рішення Богородчанської селищної ради від 21.02.2019 №856 "Про включення будівлі Домініканського костелу до комунальної власності територіальної громади селища Богородчани".

Судовий збір в сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня) залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення складено 24.02.2020.

Суддя Л. М. Неверовська