РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.02.2020Справа № 910/9814/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., за участю секретаря судового засідання Бігми Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» (43000, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Франка, буд. 12; ідентифікаційний код: 03339459)

до 1. Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 30; ідентифікаційний код: 37471933) та

2. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (03057, м. Київ, вул. Смоленська, буд. 19; ідентифікаційний код: 39369133)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні

відповідачів - Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6; ідентифікаційний код: 37567646)

про стягнення 118666130,99 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Вознюк Є.В.;

від відповідача 1: не з`явились;

від відповідача 2: Вістяка О.М.;

від третьої особи: не з`явились;

особа, присутня у судовому засіданні: Слуценко Р.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

16.06.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» з вимогами до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про стягнення 118666130,99 грн.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 02.03.2015 Міністерством енергетики та вугільної промисловості України було прийнято Наказ №122 «Про затвердження розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат газорозподільних підприємств на 2015 рік». Додатком до вказаного Наказу для Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» були затверджені граничні розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат у розмірі 20454 тис.куб.м. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2015 у справі № 826/15132/15 за позовом газорозподільних організацій до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про скасування наказу № 122 від 02.03.2015 позов задоволено повністю. Скасовано додаток до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості № 122 від 02.03.2015 в частині встановлення, в тому числі для позивача, розміру нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на 2015 рік і зобов`язано Міністерство енергетики та вугільної промисловості України затвердити на 2015 рік розміри нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах газорозподільних підприємств-позивачів на підставі Методики визначення питомих втрат та виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 № 264, та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі не приведення об`єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.2003 № 595.

Як зазначає позивач, у зв`язку з тим, що тариф на розподіл, який діяв у 2015 році, є економічно необґрунтованим та збитковим для позивача, він вимушений був придбавати природний газ для потреб ВТВ за власні кошти, не враховані в тарифі на розподіл. Крім того, при встановленні тарифів на розподіл природного газу, що діяли протягом 2015 року, відповідачем 2 враховувались обсяги ВТВ, передбачені наказом Міністерства палива та енергетики України №122 від 02.03.2015.

За таких підстав, враховуючи наявність складу для покладення деліктної відповідальності на підставі ст.ст. 1166, 1173, 1175 Цивільного кодексу України, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 118666130 грн. 99 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, яка завдана Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та Міністерством енергетики та вугільної промисловості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2017 порушено провадження у справі №910/9814/17; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Державну казначейську службу України; розгляд справи призначено на 05.07.2017.

05.07.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що постанови НКРЕКП від 03.03.2015 №505, від 30.06.2015 №1890 та від 24.09.2015 №2385 не оскаржувались позивачем в судовому порядку, з огляду на що відсутні підстави стверджувати про незаконність дій відповідача 2.

Також, відповідача 2 вказав на те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх порушених прав.

05.07.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 зазначив, що скасування Додатку до наказу №122 від 02.03.2015 не тягне за собою жодних правових наслідків оскільки додаток не є рішенням суб`єкта владних повноважень, тоді як сам наказ №122 від 02.03.2015 не визнано протиправним та не скасовано.

Крім того, відповідач 1 вказав на те, що прийняті НКРЕКП постанови не оскаржувались та не визнані недійсними, а розмір заявленої позивачем шкоди не підтверджений документальними доказами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2017 відкладено розгляд справи на 26.07.2017.

20.07.2017 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові заперечення на відзив відповідачів, які суд долучив до матеріалів справи.

26.07.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшли письмові пояснення по справі, які суд долучив до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 продовжено строк розгляду спору на 15 днів, судове засідання відкладено на 07.09.2017.

06.09.2017 позивачем подано клопотання про призначення у справі №910/9814/17 судової експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 призначено у справі № 910/9814/17 судову економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково - дослідному інституту судових експертиз; на вирішення експерта поставлено питання: - Який об`єм та вартість обсягів виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат газу в газорозподільних мережах ПАТ «Волиньгаз» у 2015 році була врахована Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг при встановленні тарифів на розподіл газу в 2015 році? - Чи підтверджується документально розмір майнової шкоди ПАТ «Волиньгаз» у розмірі 118666130 грн. 99 коп. у випадку невідповідності придбаних ПАТ «Волиньгаз» обсягів газу для покриття виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат газу в газорозподільних мережах на 2015 рік обсягу та вартості газу, врахованого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг при встановленні тарифів на розподіл газу в 2015 році? - Який розмір завданої майнової шкоди ПАТ «Волиньгаз» у випадку невідповідності придбаних ПАТ «Волиньгаз» обсягів газу для покриття виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат газу в газорозподільних мережах на 2015 рік обсягу та вартості газу, врахованого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг при встановленні тарифів на розподіл газу в 2015 році?; зупинено провадження у справі №910/9814/17 до проведення судової експертизи та отримання висновку експерта.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2017 поновлено провадження у справі №910/9814/17 з метою розгляду клопотання експертів для надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 24.01.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 зупинено провадження у справі №910/9814/17 до закінчення проведення судової експертизи.

10.10.2019 до Господарського суду міста Києва повернулись матеріали справи №910/9814/17 разом з висновком експертів, складеним за результатами проведення експертизи у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2019 поновлено провадження у справі №910/9814/17, продовжено підготовче провадження на 30 днів; підготовче засідання призначено на 06.11.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 судове засідання у справі №910/9814/17 призначено на 08.11.2019 (у зв`язку з перебуванням судді Чинчин О.В у відпустці 06.11.2019).

08.11.2019 відповідачем 2 подані письмові пояснення на висновок експертів у справі №910/9814/17, в яких відповідач виклав свої зауваження щодо Висновку експертів за результатами проведення комісійної економічної експертизи №18536/18537/17-45 від 25.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 замінено найменування позивача - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз».

У підготовчому засіданні 08.11.2019 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 27.11.2019.

20.11.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшло клопотання про залишення позову без розгляду так як Окружним адміністративним судом міста Києва відкрито провадження у справі №640/14613/19 за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про: - визнання протиправною бездіяльності Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг щодо не перегляду тарифу на послуги розподілу природного газу для Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» у бік економічно обґрунтованого; - зобов`язання Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг встановити для Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» економічно обґрунтований тариф на послуги розподілу природного газу, в тому числі і включивши до структури такого тарифу компенсацію недоотриманої тарифної виручки (збитків від діяльності) за 2014-2018 роки в сумі 300262,04 грн.

20.11.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/9814/17 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №640/14613/19.

22.11.2019 позивачем подані письмові пояснення на висновок експертів, які суд долучив до матеріалів справи.

26.11.2019 відповідачем 2 подані письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 27.11.2019 суд розглянув клопотання відповідача 2 про залишення позову без розгляду та відмовив в його задоволенні, про що зазначено у протоколі судового засідання від 27.11.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2019 викликано у судове засідання судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Денисенко О.В. та Ратуш Н.П. для надання пояснень щодо Висновку експертів №18536/18537/17-45 від 25.07.2019 за результатами проведення експертизи у справі №910/9814/17; судове засідання призначено на 24.12.2019.

У підготовчому засіданні 24.12.2019 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 27.01.2020.

13.01.2020 до Господарського суду міста Києва від Міністерства енергетики та захисту довкілля України надійшла заява про заміну сторони у справі, в якій заявник просив замінити Міністерство енергетики та вугільної промисловості України на Міністерство енергетики та захисту довкілля України.

У підготовчому засіданні 27.01.2020 судом було розглянуто заяву відповідача 2 про зупинення провадження у справі, яка була подана 20.11.2019, та відмолено в її задоволенні, про що зазначено у протоколі судового засідання від 27.01.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2020 відмовлено у задоволенні заяви Міністерства енергетики та захисту довкілля України про заміну сторони у справі (відповідача 1).

У підготовчому засіданні 27.01.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 13.02.2020.

Представник позивача у судовому засіданні 13.02.2020 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 13.02.2020 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив.

Представник відповідача 1 у судове засідання 13.02.2020 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 693.

Представник третьої особи у судове засідання 13.02.2020 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 715.

У судовому засіданні 13.02.2020 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 23.11.2011 №737 «Про визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах» (надалі - Наказ №737) встановлено порядок визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат (надалі - ВТВ) природного газу в газорозподільних мережах та встановлено, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України затверджує щодо кожного газорозподільного підприємства розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на наступний календарний рік.

Відповідно до п. 1.1 Наказу №737 річні обсяги нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах розраховуються відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 № 264 (z0570-03), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.07.2003 за № 570/7891, Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 № 264 (z0571-03), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.07.2003 за № 571/7892, та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі неприведення об`єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.2003 № 595 (z1224-03), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.12.2003 за № 1224/8545.

Положенням п. 1.2 Наказу №737 встановлено, що газорозподільні підприємства самостійно згідно з методиками, зазначеними в підпункті 1.1 пункту 1 цього наказу, розраховують річні обсяги нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу на календарний рік та не пізніше ніж за 2 місяці до початку року подають їх на затвердження до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

На підставі даних, отриманих від газорозподільних підприємств щодо розрахованих річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України впродовж місяця затверджує щодо кожного газорозподільного підприємства розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на наступний календарний рік (підпункт 1.3).

Затверджені розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу є максимально допустимими для певного року (підпункт 1.4).

У разі непогодження розрахованих газорозподільним підприємством річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу Міністерство енергетики та вугільної промисловості України надає йому вмотивовану відмову (підпункт 1.5).

Судом встановлено, що наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 02.03.2015 №122 «Про затвердження розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат газорозподільних підприємств на 2015 рік» затверджено розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в розподільних мережах на 2015 рік у обсягах, що додаються; після приведення у відповідність розроблених методик, затвердити нові показники ВТВ та звернутися до НКРЕКП з пропозицією переглянути тарифи ліцензіатів з урахуванням затверджених показників (т. 1 а.с.17).

Як вбачається з Додатку до Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 02.03.2015 №122, для Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» були затверджені граничні розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат у розмірі 20454 тис.куб.м. (т. 1 а.с. 17).

Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» разом з іншими позивачами звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про скасування Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 02.03.2015 №122 та зобов`язання вчинити дії (справа №826/15132/15).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2015 у справі №826/15132/15, яка набрала законної сили, скасовано Додаток до Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 02.03.2015 №122 «Про затвердження розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат газорозподільних підприємств на 2015 рік», зокрема, в частині встановлення для Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» розміру нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на 2015 рік (20454 тис.куб.м.); зобов`язано Міністерство енергетики та вугільної промисловості України затвердити на 2015 рік розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах, зокрема, Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз», на підставі Методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 № 264, та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі неприведення об`єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.2003 № 595.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2015 постанову Окружного адміністративного суду від 25.09.2015 у справі №826/15132/15 залишено без змін.

Спір у справі виник у зв`язку з неправомірними, на думку позивача, діями відповідачів з встановлення занижених розмірів нормативних втрат та ВТВ, у зв`язку з чим позивач вимушений був придбавати газ за власні кошти для покриття таких втрат.

Позивач у позовній заяві вказує на те, що відповідачем 2 у складі тарифів враховувались ВТВ, виходячи з величини обсягу протранспортованого природного газу у періоди дії вищевказаних тарифів, на загальну суму 138360519,49 грн., в тому числі: за період січень-березень - протранспортовано всього 182031,4 тис.м.куб, з яких затрати на ВТВ склали суму 40751733,58 грн.; за період квітень-червень - протранспортовано всього 54750,3 тис.м.куб., затрати на ВТВ склали суму 25829439,53 грн.; за період липень-вересень - протранспортовано всього 32526,7 тис. м. куб., витрати на ВТВ склали суму 13039823,92 грн.; за період жовтень-грудень - протранспортовано всього 146520,6 тис. м. куб., витарти на ВТВ склали суму 58739522,46 грн.

Також протягом 2015 року витрати на власні потреби, що передбачені в структурі тарифу по тій же статті, що і ВТВ, склали 5313731,92 грн.

Таким чином, за твердженням позивача, витрати на ВТВ, отримані в структурі тарифу в 2015 році склали 133046787,57 грн. При цьому планова середньозважена ціна газу по року становила 6504,68 грн за 1000 куб.м

Як зазначив позивач, фактично придбаний позивачем газ для потреб ВТВ в 2015 році становив 11434,11 тис. куб. м. на загальну суму 251712918,56 грн., що підтверджується актом приймання-передачі газу від 31.01.2015, підписаним між позивачем та ТОВ «РГК-Трейдінг» відповідно до договору, укладеного між сторонами 31.12.2014 №ВЛ-ВТВ-02-2015-79, та актами приймання-передачі газу від 28.02.2015, від 31.03.2015, від 30.04.2015, від 31.05.2015, від 30.06.2015, від 31.07.2015, від 31.08.2015, від 30.09.2015, від 30.11.2015, від 30.12.2015, підписаними між позивачем та НАК «Нафтогаз України» та Актом про придбання природного газу для ВТВ та НВТВ за жовтень 2015 року від 12.11.2015 відповідно до договору, укладеного між сторонами 04.01.2013 №13-167-ВТВ. При цьому фактична середньозважена ціна газу для потреб ВТВ, придбаного позивачем в 2015 році склала 8007,64 грн. за 1 тис. м. куб.

В зв`язку з тим, що фактична середньозважена ціна газу на ВТВ в 2015 році перевищила планову на 1502,96 грн. за 1 тис. м. куб., фактичний обсяг газу на ВТВ, витрати на який були отримані в структурі тарифу в 2015 році, склав 16614,98 тис. м. куб.

Таким чином, за твердженням позивача, в тарифі на розподіл позивача в 2015 році з вини відповідачів не було враховано обсяг газу у розмірі 14819,11 тис ку.м. на загальну суму 118666130,99 грн.

За таких обставин, вказуючи на те, що позивачу було завдано майнову шкоду незаконними діями відповідачів, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України грошові кошти у сумі 118666130,99 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, яка завдана відповідачем 1 та відповідачем 2.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлення тарифів на розподіл природного газу належить до повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відповідно до пункту 7 частини 3 статті 4 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», який діяв до 01.10.2015, частина 3 та частина 6 статті 4 Закону України «Про ринок природного газу», який діє з 01.10.2015.

Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 03.04.2013 №369 «Про затвердження Процедури встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу» процедура застосовується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, при встановленні або перегляді тарифів на транспортування природного, нафтового газу та газу (метану) вугільних родовищ магістральними трубопроводами; на транспортування природного газу та газу (метану) вугільних родовищ розподільними трубопроводами; на постачання природного газу та газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом; на закачування, зберігання та відбір природного газу, газу (метану) вугільних родовищ.

Для встановлення тарифу, визначеного у пункті 1.2 розділу І цієї Процедури, суб`єкт господарювання подає до НКРЕ не пізніше ніж за 30 робочих днів до початку планованого періоду заяву про встановлення тарифу (далі - заява) за формою, наведеною в додатку 1 до цієї Процедури, до якої додається, зокрема, пояснювальна записка до розрахунку тарифу, у якій висвітлюється питання щодо природного газу на власні потреби, виробничо-технологічні витрати та нормативні втрати (далі - ВТВ). Вказати обсяг природного газу на власні потреби, виходячи з розрахунку відповідно до чинного законодавства, вказати реквізити договору (договорів) з постачальником природного газу; вказати обсяг природного газу на виробничо-технологічні витрати та нормативні втрати, виходячи з розрахунку відповідно до чинного законодавства, прикласти договір з постачальником природного газу (п. 2.1 постанови від 03.04.2013 № 369).

Відповідно до частини 6 статті 4 Закону України «Про ринок природного газу» ціни на ринку природного газу, що регулюються державою (зокрема тарифи на послуги транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору) природного газу та послуги установки LNG, а також інші платежі, пов`язані з доступом до газотранспортних і газорозподільних систем, газосховищ та установки LNG або приєднанням до газотранспортної або газорозподільної системи), повинні бути:

1) недискримінаційними;

2) прозорими;

3) встановленими з урахуванням вимог цілісності газотранспортної системи виходячи із економічно обґрунтованих та прозорих витрат відповідного суб`єкта ринку природного газу та з урахуванням належного рівня рентабельності, а також, де це можливо, встановленими з урахуванням зіставлення з показниками аналогічних категорій регульованих цін, встановлених Регулятором для інших суб`єктів ринку природного газу, або таких, що діють на ринках природного газу інших держав.

Тарифи на послуги транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору) природного газу та послуги установки LNG повинні сприяти ефективній торгівлі природним газом та розвитку конкуренції на ринку природного газу, не допускати перехресного субсидіювання між замовниками, створювати економічні стимули для здійснення інвестицій та підтримання у належному стані газотранспортних та газорозподільних систем, газосховищ, установки LNG, а також покращення взаємодії і сполучення між ними.

Отже, тариф установлюється таким чином, щоб забезпечити ліцензіату відшкодування його обґрунтованих витрат та отримання прибутку, а також стимулювати його до скорочення цих витрат і підвищення рентабельності його діяльності.

Згідно з Постановою НКРЕ від 03.04.2013 №369 «Про затвердження Процедури встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу» та положень Методики розрахунку тарифів на транспортування та постачання природного газу для підприємств з газопостачання та газифікації, затвердженої Постановою НКРЕ від 04.09.2002 №983, обсяги ВТВ входять у матеріальні витрати газорозподільного підприємства (п. 4.1.2. Додатку № 2 до Постанови №369) та враховуються при встановленні тарифу на розподіл газу (п. 4.5. Методики).

При розрахунку тарифу на розподіл природного газу для Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» в 2015 році НКРЕКП застосовувало обсяги ВТВ, що були затверджені скасованим Додатком до Наказу Міністерства №122.

Тобто, затверджуючи тариф на розподіл газу, НКРЕКП виходило із розміру компенсації вартості обсягів ВТВ позивача, які були занижені Міністерством, що встановлено рішенням суду у справі №826/15132/15.

Зокрема, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 03.03.2015 №505 встановлено для позивача тариф на транспортування природного газу розподільними трубопроводами у розмірі 602,50 грн за 1000 куб.м. (без ПДВ); постановою від 30.06.2015 №1890 - тариф у розмірі 630,50 грн за 1000 куб.м.; постановою від 24.09.2015 №2385 - тариф у розмірі 684,60 грн за 1000 куб.м. (т.1 а.с. 45-48; а.с. 151-156).

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду, а згідно частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

При цьому, будь-яких виключень або делегування регулювання даних правовідносин іншим нормам законодавства Конституція України не містить.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 N18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 N11-рп/2012).

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 № 8 передбачено, що за змістом частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява № 48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» від 18.11.2003 №01-8/1427).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

З огляду на викладене, судовим рішеннями, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, було встановлено факт неправомірності дій відповідача 1 під час прийняття Наказу №122, який не може бути поставлений судом під сумнів.

Більш того суд звертає увагу, що Окружний адміністративний суд міста Києва у своїй постанові від 25.09.2015 у справі №826/15132/15 вказав, що саме оскаржуваний наказ Міністерство енергетики та вугільної промисловості прийняло з перевищенням своїх повноважень, без дотримання процедури його прийняття, та всупереч положенням Наказу №737, що є регуляторним актом по відношенню до оскаржуваного наказу, і прийняття оскаржуваного наказу призвело до необґрунтованого зменшення розмірів річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу позивачів.

Крім того, як встановлено судом, вказаною постановою зобов`язано Міністерство енергетики та вугільної промисловості України затвердити на 2015 рік розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах, зокрема, Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз», на підставі Методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 № 264, та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі неприведення об`єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.2003 № 595.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №826/15132/15 змінено за ініціативою суду спосіб і порядок виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2015 у справі № 826/15132/15 суду шляхом зобов`язання Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг затвердити на 2015 рік розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах, зокрема, Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» на підставі Методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року № 264, та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі неприведення об`єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21 жовтня 2003 року № 595.

Судом встановлено, що листами від 03.08.2015 та від 05.06.2015 позивач звертався до відповідача 2 із заявами про перегляд та встановлення економічного обґрунтованого тарифу на транспортування природного газу розподільними трубопроводами (т. 1 а.с. 18-27, т. 1 а.с. 28-42).

Згідно з п. 4.1 розділу ІІІ Процедури встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу, затвердженою постановою НКРЕ від 03.04.2013 № 369, перегляд рівня тарифу здійснюється як за ініціативою суб`єкта господарювання, так і НКРЕ за умови відповідного обґрунтування такого перегляду.

Пунктом 3.1 вказаної Процедури передбачено, що заява та документи, щодо неї додаються, перевіряються структурним підрозділом НКРЕ, до компетенції якого належить формування цінової, тарифної та інвестиційної політики в нафтогазовому комплексі, щодо її відповідності вимогам цієї Процедури. У разі надання неповного пакета документів, визначеного пунктом 2.1 розділу II цієї Процедури, заява не розглядається, про що НКРЕ повідомляє заявника у письмовій формі у 10-денний строк з дня надходження таких документів до НКРЕ та повертає їх заявнику. У разі відповідності заяви та доданих до неї документів, визначених пунктом 2.1 розділу II цієї Процедури, відповідний структурний підрозділ НКРЕ, до компетенції якого належить формування цінової, тарифної та інвестиційної політики в нафтогазовому комплексі, розглядає їх протягом 30 календарних днів з дня надходження до НКРЕ. У разі потреби НКРЕ може звернутися до суб`єкта господарювання, що провадить або має намір провадити господарську діяльність, щодо надання додаткових пояснень та обґрунтувань, які подаються суб`єктом господарювання до НКРЕ у визначений нею строк. Розгляд заяви призупиняється на строк, необхідний для доопрацювання структури тарифу або інвестиційної програми, якщо при розгляді структурними підрозділами НКРЕ виникають питання, що потребують додаткового вивчення і доопрацювання, про що НКРЕ письмово повідомляє суб`єкта господарювання.

Однак, відповідач 2 не надіслав на адресу позивача відмови у розгляді заяв про перегляд тарифів, повідомлень про необхідність надання додаткових матеріалів чи додаткового вивчення документів, повідомлень про необґрунтованість наведених позивачем розрахунків витрат.

Суд відзначає, що нормативно-правові акти, що регулюють ринок природного газу, не передбачають та не припускають можливості покриття ВТВ, що виникають в діяльності газорозподільного підприємства, за рахунок, будь-яких інших джерел, окрім тарифу на розподіл газу.

Отже, можливість позивача розраховуватись за природний газ для потреб ВТВ прямо та безпосередньо залежить від наявності та суми передбаченої в тарифі на розподіл природного газу відповідної складової.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11.07.2019 у справі № 826/8168/17.

Суд критично оцінює твердження відповідача 2 про те, що ним вживались заходи, передбачені законодавством, щодо встановлення економічно обґрунтованого тарифу для позивача з урахуванням всіх матеріальних витрат останнього після того, як позивач звернувся до НКРЕКП з вказаними вище листами.

Як встановлено судом, листами від 03.08.2015 та від 05.06.2015 позивач звертався до відповідача 2 із заявами про перегляд та встановлення економічного обґрунтованого тарифу на транспортування природного газу розподільними трубопроводами.

Постановою НКРЕКП від 30.06.2015 №1890 до структури тарифу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» (планової виручки) з транспортування природного газу розподільними трубопроводами було включено компенсацію різниці в цінах ВТВ за 2014 рік та 1 квартал 2015 року.

Також, Постановою НКРЕКП від 24.09.2015 №2385 до структури тарифу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» (планової виручки) з транспортування природного газу розподільними трубопроводами було включено компенсацію різниці в цінах ВТВ за 2014 рік та 1 квартал 2015 року.

Таким чином, в матеріалах справи наявні докази включення до тарифу для позивача компенсацію різниці в цінах ВТВ лише за 1 квартал 2015 року.

При цьому, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №826/15132/15 змінено за ініціативою суду спосіб і порядок виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2015 у справі № 826/15132/15 суду шляхом зобов`язання Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг затвердити на 2015 рік розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах, зокрема, Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» на підставі Методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року № 264, та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі неприведення об`єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21 жовтня 2003 року № 595.

Доказів виконання вказаного судового рішення відповідачем 2 станом на дату розгляду справи у суді не надано, а з Додатку №2 до Постанови НКРЕКП від 24.12.2019 №3015 «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» (т. 4 а.с. 79-82), де зазначено, що до структури тарифу з 01.07.2020 включено компенсацію витрат за попередні періоди не вбачається, що це є саме компенсацією різниці в цінах ВТВ та саме за 2-4 квартали 2015 року.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем 2 не надано доказів вжиття передбачених законодавством заходів для затвердження економічно обґрунтованого тарифу на розподіл для позивача, що врахував би всі матеріальні витрати останнього (за 2-4 квартали 2015 року).

Твердження відповідача 2 про те, що позивачем не оскаржені постанови про затвердження тарифу на розподіл природного газу, а отже позивачу було встановлено економічно обґрунтовані тарифи на розподіл природного газу, не приймається судом до уваги, оскільки питання оскарження постанови жодним чином не впливає на підтвердження або спростування обставин включення позивачем до тарифу на розподіл природного газу всіх обсягів втрат природного газу.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про ціни та ціноутворення» Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які встановили державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, зобов`язані відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що при розрахунку тарифу на розподіл природного газу для позивача в 2015 році НКРЕКП застосувало обсяги ВТВ, що були затверджені скасованим додатком до Наказу №122, а відтак позивач був змушений придбавати природний газ для потреб ВТВ за власні кошти, не враховані в тарифі на розподіл.

Матеріалами справи підтверджується, що 04.01.2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (покупець) укладено Договір №13-175-В на купівлю-продаж природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупця у 2015 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору - з урахуванням додаткових угод (т. 2 а.с. 19-40).

30.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «РГК Трейдінг» (продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (покупець) укладено Договір №ВЛ-В-02-2015-155/3 купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору - з урахуванням додаткових угод (т. 2 а.с. 44-47).

04.01.2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (покупець) укладено Договір №13-167-ВТВ на купівлю-продаж природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупця у 2015 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору - з урахуванням додаткових угод (т. 1 а.с. 50-76).

31.12.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «РГК Трейдінг» (продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (покупець) укладено Договір №ВЛ-ВТВ-02-2015-79 купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору - з урахуванням додаткових угод (т. 1 а.с. 88-91).

З метою встановлення обставин, що входять до предмета доказування у даній справі, ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 призначено у справі № 910/9814/17 судову економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково - дослідному інституту судових експертиз; на вирішення експерта поставлено питання: - Який об`єм та вартість обсягів виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат газу в газорозподільних мережах ПАТ «Волиньгаз» у 2015 році була врахована Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг при встановленні тарифів на розподіл газу в 2015 році? - Чи підтверджується документально розмір майнової шкоди ПАТ «Волиньгаз» у розмірі 118666130 грн. 99 коп. у випадку невідповідності придбаних ПАТ «Волиньгаз» обсягів газу для покриття виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат газу в газорозподільних мережах на 2015 рік обсягу та вартості газу, врахованого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг при встановленні тарифів на розподіл газу в 2015 році? - Який розмір завданої майнової шкоди ПАТ «Волиньгаз» у випадку невідповідності придбаних ПАТ «Волиньгаз» обсягів газу для покриття виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат газу в газорозподільних мережах на 2015 рік обсягу та вартості газу, врахованого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг при встановленні тарифів на розподіл газу в 2015 році?; зупинено провадження у справі №910/9814/17 до проведення судової експертизи та отримання висновку експерта.

10.10.2019 до Господарського суду міста Києва повернулись матеріали справи №910/9814/17 разом з Висновком експертів за результатами проведення комісійної економічної експертизи №18536/18537/17-45 від 25.07.2019 (т. 3 а.с. 25-44).

За результатами проведення судової експертизи експертами було встановлено, що:

1) відповідно до наявних документів обсяги виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат газу в газорозподільних мережах позивача, які враховані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, при встановленні тарифів на розподіл газу в 2015 році становила - 21301,82 тис.куб.м. Планова вартість газу та сума компенсацій на покриття виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат газу, передбачена в структурі тарифів для позивача в 2015 році, розрахунково складає 131544,71 тис.грн без ПДВ;

2) згідно з даними наявних документів розмір майнової шкоди Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» внаслідок невідповідності витрат товариства на придбання газу для покриття виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат за 2015 рік вартості газу, врахованого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, при встановленні тарифів на розподіл газу в 2015 році, без урахування суми компенсації в різниці цін на ВТВ за 2014 рік та 1 квартал 2015 року, підтверджується у розмірі 95850419,28 грн без ПДВ;

3) згідно з даними наявних документів розмір майнової шкоди Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» внаслідок невідповідності витрат товариства на придбання газу для покриття виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат газу за 2015 рік вартості газу, врахованого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, при встановленні тарифів на розподіл газу у 2015 році без врахування компенсації в різниці цін на ВТВ за 2014 рік та 1 квартал 2015 року становить 95850419,28 грн.

Як вбачається з Висновку експертів №18536/18537/17-45 від 25.07.2019, при дослідженні обставин, що входять до предмета доказування у даній справі, експертами було використано Методичні положення з планування, обліку і калькулювання собівартості продукції (робіт, послуг) на підприємствах з газопостачання та газифікації, які затверджені наказом Міністерства палива та енергетики від 20.10.2006 №394, Методику визначення питомих втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, яка затверджена наказом Міненерго від 30.05.2003 №264; наказ Міністерства палива та енергетики України від 30.09.2004 №604, яким затверджено Перелік нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат нафти, природного газу та газового конденсату під час їх видобування, підготовки до транспортування і транспортування та порядок визначення їх розмірів; наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 23.11.2011 №737 «Про визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах», Методику визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі не приведення об`єму газу до стандартних умов», яка затверджена наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.2003 №595, Методику розрахунку тарифів на транспортування та постачання природного газу для підприємств з газопостачання та газифікації», яка затверджена постановою НКРЕ України від 04.09.2003 №983.

Судовими експертами у Висновку №18536/18537/17-45 від 25.07.2019 зазначено, що методи інструментального виміру фактичних витрат та втрат природного газу в процесі його розподілу (використання придбаного для потреб ВТВ газу), які підтверджуються відповідними документами, відсутні.

Однак, згідно з Методикою №264 загальний обсяг виробничо-технологічних втрат газу може бути обґрунтований документами, які містять певні вхідні дані для визначення обсягу виробничо-технологічних втрат газу.

Як вказано судовими експертами, проведеним дослідженням визначено документально обгрунтовані витрати позивача з придбання газу на потреби ВТВ в розмірі 209760765,44 грн без ПДВ.

Отже, неврахована в тарифах вартість природного газу для виробничо-технологічних витрат та втрат позивача на 2015 рік складає 95850419,28 грн .

Різниця між неврахованою в тарифі вартістю газу на ВТВ без ПДВ, визначеною позивачем у позовній заяві, та розрахунками експертів, виникла внаслідок того, що при здійсненні розрахунку вартості газу для ВТВ в структурі тарифу враховані фактичні витрати позивача на газ для власних потреб, що не відповідає даним НКРЕКП.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2019 викликано у судове засідання судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Денисенко О.В. та Ратуш Н.П. для надання пояснень щодо Висновку експертів №18536/18537/17-45 від 25.07.2019 за результатами проведення експертизи у справі №910/9814/17; судове засідання призначено на 24.12.2019.

У судове засідання 24.12.2019 з`явились судові експерти Денисенко О.В. та Ратуш Н.П. та надали пояснення щодо Висновку експертів №18536/18537/17-45 від 25.07.2019 за результатами проведення експертизи у справі №910/9814/17, а також відповіли на питання суду та учасників справи, які були подані останніми та долучені до матеріалів справи.

Як вбачається з відповідей на питання до експертів (т. 4 а.с. 47-53), судові експерти, зокрема, повідомили, що:

- для вирішення експертного завдання в межах компетенції та у відповідності до завдань економічної експертизи матеріалів було достатньо;

- дослідження наданих документів проведено методом документальної перевірки та співставлення; перевірені правильність арифметичних підрахунків, відповідність записів в документах вимогам нормативних актів та співставлялись дані взаємопов`язаних документів;

- враховуючи проведене дослідження, відхилення між вартістю газу на покриття ВТВ, врахованої в структурі тарифу, та фактичними витратами виникли внаслідок неврахування визначених позивачем граничних обсягів природного газу на потреби ВТВ за рік, зміни ціни на природний газ протягом періоду, що досліджується, зменшення фактичних обсягів розподілу природного газу, а отже, як наслідок, зменшення тарифної виручки в 2015 році від запланованих в тарифі показників;

- основним завданням економічної експертизи є документальне обгрунтування здійснених господарських операцій та підтвердження обґрунтованості розрахунків відповідними документами. Підтвердження використання обсягу газу для ВТВ за наведеними вище документами потребує спеціальних технічних знань в галузі газозабезпечення, а отже виходить за межі компетенції експертів-економістів.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права (ч. 2 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз (ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Із матеріалів Висновку експертів №18536/18537/17-45 від 25.07.2019 вбачається, що він обґрунтований, містить докладний опис проведеного дослідження, чіткий висновок з поставленого перед експертами питання, а будь-яких обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи сторонами не наведено, судом не встановлено, та відповідачами не наведено.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Будь-яких доказів на спростування обставин, викладених у Висновку експертів №18536/18537/17-45 від 25.07.2019 (щодо розміру завданої позивачу шкоди) відповідачами суду не надано, в тому числі власного висновку, складеного за результатами експертизи.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна но рма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17.

Як зазначалось судом, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що саме у зв`язку з затвердженням відповідачем 1 (Міністерством енергетики та вугільної промисловості України) тарифів на ВТВ на 2015 рік, які були скасовані судом у справі №826/15132/15 (скасовано Додаток до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 25.09.2015 №122), а прийняття вказаного наказу призвело до необґрунтованого зменшення розмірів річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу позивача, та у зв`язку з не затвердженням (не переглядом/не встановленням) відповідачем 2 (Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг) обгрунтованих тарифів на ВТВ на 2-4 квартали 2015 року, позивачу була завдана шкода у розмірі 95850419,28 грн., що встановлено у Висновку експертів №18536/18537/17-45 від 25.07.2019.

Зокрема, у Висновку №18536/18537/17-45 від 25.07.2019 судовими експертами зазначено, що згідно з даними наявних документів розмір майнової шкоди Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» внаслідок невідповідності витрат товариства на придбання газу для покриття виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат газу за 2015 рік вартості газу, врахованого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, при встановленні тарифів на розподіл газу у 2015 році без врахування компенсації в різниці цін на ВТВ за 2014 рік та 1 квартал 2015 року становить 95850419,28 грн.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70 § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відновлення порушеного права позивача в даному випадку жодним чином не може трактуватися, як втручання у діяльність НКРЕКП (відповідача 2) в частині визначення структури такого тарифу або визначення у його складових.

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, але можливість обрати з двох або більш альтернатив, кожна з яких є законною. У разі, коли законом передбачено єдиний можливий варіант поведінки адміністративного органу, але він діє в іншій спосіб, аніж той, що передбачено законом, мова про дискрецію не йде, в такому випадку порушено принцип законності як складової принципу Верховенства права.

Практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №30985/96).

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем було вірно обрано спосіб захисту для поновлення своїх порушених прав шляхом подання позову про відшкодування шкоди з Державного бюджету України (так як відшкодовувати шкоду зобов`язана особа, яка її завдала, а не шляхом включення компенсації різниці тарифів ВТВ за 2015 рік у тарифи на транспортування природного газу, що фактично покладає відшкодування такої шкоди на кінцевих споживачів).

При цьому, суд вважає необгрунтованими посилання відповідача 2 у письмових поясненнях, поданих до суду 08.01.2020, на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.125.2019 у справі №826/6713/18, оскільки висновки Верховного Суду при розгляді вказаної справи зроблені, виходячи з інших предмету та підстав позову.

До того ж, Верховний Суд скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, якими було зобов`язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг встановити для позивача у справі №826/6713/18 економічно обґрунтований тариф на транспортування природного газу розподільними трубопроводами, зокрема включивши до складу такого тарифу: - вартість газу для потреб виробничо-технологічних витрат та нормованих витрат на період 2018 року в розмірі 596846,1 тис. грн.; - компенсацію вартості ВТВ за 2014-2015 роки в розмірі 277592,2 тис. грн.; - компенсацію вартості ВТВ за 2016 рік в розмірі 14291,48 тис. грн.; - компенсацію вартості ВТВ за 2017 рік в розмірі 151417,2 тис. грн.

Зокрема, Верховний Суду у справі №826/6713/18 вказав на те, що вирішення питання про зобов`язання встановити економічно обґрунтований тариф на транспортування природного газу розподільними трубопроводами, є необґрунтованим втручанням у дискреційній повноваження НКРЕКП.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Одночасно з цим, статтею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.05.2012 у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Суд зазначає, що право на судовий захист передбачає не лише 1) ухвалення правосудного судового рішення, яким суд поновлює чи в інший спосіб надає захист порушеним правам, свободам чи інтересам особи, а й 2) реальне виконання цього рішення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Отже, встановивши наявність порушеного права позивача, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Зважаючи на встановлені судом при розгляді даної справи обставини, які свідчать про порушення відповідачами прав позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду, беручи до уваги завдання господарського судочинства, які викладені у ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, та які спрямовані на реальний ефективний захист порушених прав заявника, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (відшкодування шкоди), по суті, є єдиним ефективним способом захисту (з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.125.2019 у справі №826/6713/18, - відсутність підстав для зобов`язання НКРЕКП включити до тарифу витрати на ВТВ за попередні періоди), який спроможний поновити порушені права позивача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про стягнення 118666130,99 грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 95850419,28 грн.

У відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 1 ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, у даній справі, предметом якої є стягнення збитків з Державного бюджету України, завданих неправомірними діями органів державної влади, відповідачем є саме держава Україна, в особі відповідного органу.

У відповідності до ст.ст. 25, 43 Бюджетного кодексу України та Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України №460/2011 від 13.04.2011, забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів, а також здійснення безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду покладено саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи.

Відповідно до вимог господарського процесуального законодавства у резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України. Висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочки або розстрочки виконання рішення; 3) забезпечення виконання рішення; 4) повернення судового збору; 5) призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат; 6) дата складення повного судового рішення.

При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Щодо розподілу судових витрат суд відзначає наступне.

В даному випадку має місце звернення з позовом до суду про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу державної влади, що в силу приписів п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» виключає необхідність оплати його судовим збором не в залежності від суб`єкта звернення, а відтак, і можливість покладення такого обов`язку на відповідачів за наслідками вирішення спору, адже не має місце фактичного звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні з позовом (здійснювалося провадження у справі за спором, який в силу Закону взагалі не оплачується), що в силу приписів ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України давало б можливість його стягнення з відповідачів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Позов Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про стягнення 118666130,99 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» (43000, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Франка, буд. 12; ідентифікаційний код: 03339459) грошові кошти у розмірі 95850419 (дев`яносто п`ять мільйонів вісімсот п`ятдесят тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн 28 коп.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 21 лютого 2020 року.

Суддя О.В. Чинчин