ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2020 р. м.Київ Справа№ 910/12101/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.11.2019 (повне рішення складено 11.11.2019)

у справі №910/12101/19 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія

"ПЗУ Україна"

про стягнення 14 657,25 грн

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування"

Товариство з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" звернулось до Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" про стягнення 14657,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.12.2017 по просп. П. Григоренка у м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода внаслідок порушення правил дорожнього руху водієм автомобіля марки "Opel", д.н.з.CBH520, ОСОБА_1 , сталася ДТП у результаті якої пошкоджено автомобіль марки "KIA", д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , якому позивач, як страховик, виплатив страхове відшкодування в розмірі 13074,82 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована у відповідача, позивач просив стягнути страхове відшкодування в розмірі 13074,82 грн з посиланням на приписи ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування, ст. ст. 22 та 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також суму інфляційних витрат в розмірі 1093,47 грн та суму трьох відсотків річних в розмірі 488,96 грн. за прострочення його виплати з посиланням на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/12101/19 позов Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" - задоволено частково, вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" суму страхового відшкодування в розмірі 13 074,82 грн, інфляційні втрати в сумі 1050,97грн, три проценти річних в розмірі 488,96 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1915,43 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 13 074,82 грн мотивовано тим, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки "Opel", д.н.з. НОМЕР_2 , застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/0337894 у Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна", тобто у відповідача. Таким чином, особою, відповідальною за завдані власнику автомобіля марки "KIA", д.н.з. НОМЕР_1 , збитки у межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, в даному випадку, є відповідач, а до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів від 20.04.2017, перейшло право вимоги, яке ОСОБА_2 , мав до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки. Крім того, посилаючись на допущення прострочення відповідачем виконання обов`язку щодо виплати позивачу суми виплаченого страхового відшкодування у розмірі 13 074,82 грн, суд першої інстанції з посиланням на ст. 625 Цивільного кодексу України присудив до стягнення інфляційні втрати в сумі 1050,97грн, три проценти річних в розмірі 488,96 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач (ПрАТ "Страхова Компанія "ПЗУ Україна") 29.11.2019 (згідно відтиску печатки відділення поштового зв`язку АТ "УКРПОШТА" на конверті у якому надійшла апеляційна скарга) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/12101/19 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, судові витрати стягнути з позивача у справі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано, що цивільно-правова відповідальність особи, яку визнано винною у вчинені дорожньо-транспортної пригоди, застрахована у згідно полісу обов`язкового страхування № АМ/0337894 не у відповідача, адже страховиком за даним полісом є Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно - страхова компанія» (20602681), у зв`язку з чим обов`язок відповідати за пред`явленим позивачем позовом покладено на іншу особу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2019 для розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2019 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/12101/19, розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/12101/19 постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено учасникам справи строк на подання відзиву та заперечень на відзив.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2019 отримана позивачем 20.12.2019 згідно рекомендованого поштового повідомлення 120, а також отримана відповідачем 20.12.2019 згідно рекомендованого поштового повідомлення 211.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача - до суду апеляційної інстанції у встановлений строк - не надходив.

Частиною 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України визначено, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив на апеляційну скаргу через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням, відтак, приймаючи до уваги, що позивач у строк, встановлений судом апеляційної інстанції, не подав відзив на апеляційну скаргу, суд дійшов висновку, що неподання відповідачем відзиву на позов не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

20.04.2017 між Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, за умовами якого застраховано, автомобіль марки "KIA", д.н.з. НОМЕР_1 , в тому числі за страховим ризиком - ДТП.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про дорожньо-транспортну пригоду №091146, 09.12.2017 на просп. Петра Григоренка, 39-В у місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "Opel", д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля марки "KIA", д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого пошкоджено зазначені автомобілі. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_1 п.1.5, п.2.3.б Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету міністрів України №1306 від 10.10.2001.

Згідно з постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.12.2017 по справі №753/23747/17, ОСОБА_1 , водія автомобіля марки "Opel", д.н.з. НОМЕР_2 , визнано винним у скоєнні вказаної ДТП.

Позивач, на виконання умов Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів від 20.04.2017, на підставі страхового акту №3.17.2095-1 від 26.12.2017, визнав вказану подію страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування на рахунок власника пошкодженого транспортного засобу в розмірі 13074,82 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №ЦО03721 від 26.12.2017.

Розрахунок суми страхового відшкодування здійснено на підставі Рахунку-фактури № від 18.12.2017 СТО - ТОВ "Автоцентр на Харківському", відповідно до якого вартість відновлювального автомобіля марки "KIA", д.н.з. НОМЕР_1 склала 14278,19 грн, а також на підставі проведеного на замовлення позивача, суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Укравтолізинг" автотоварознавчого дослідження з визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки "KIA", д.н.з. НОМЕР_1 , завданого внаслідок розглядуваної ДТП, за результатами проведення якого було складено Звіт №168 від 12.01.2018, відповідно до якого, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля склала 14122,26 грн.

Суд першої інстанції за наслідками розгляду справи дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у скоєнні вказаного ДТП належним чином доведена доказами, наявними у матеріалах справи, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції за наслідками дослідження матеріалів справи встановив, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки "Opel", д.н.з. НОМЕР_2 , застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/0337894 у Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна", тобто у відповідача.

Зокрема, згідно наявного в матеріалах справи Витягу з інформаційної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України, суд першої інстанції встановив, що поліс обов`язкового страхування № АМ/0337894 був чинний на момент скоєння ДТП (09.12.2017).

Також, суд першої інстанції встановив, що листом №1327/18 від 05.04.2018 відповідачем було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з огляду на те, що згідно Листа Волинської митниці ДФС від 22.03.2018 транспортний засіб "Opel", д.н.з. НОМЕР_2 ввезений на митну територію у митному режимі "Тимчасове ввезення" на строк до одного року через пункт пропуску "Доманове-Мокране" Волинської митниці під керуванням громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3 .

Таким чином, суд першої інстанції оцінивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку, що особою, відповідальною за завдані власнику автомобіля марки "KIA", д.н.з. НОМЕР_1 , збитки у межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, в даному випадку, є відповідач, а до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів від 20.04.2017, перейшло право вимоги, яке ОСОБА_2 , мав до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи (щодо наявності у відповідача обов`язку перед позивачем щодо відшкодування заявленої до стягнення суми виплаченого страхового відшкодування), за недоведеності обставин, що мають значення для справи, як суд першої інстанції визнав встановленими (щодо наявності у відповідача обов`язку перед позивачем та невиконання цього обов`язку), висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, а також при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову повністю за наведених у даній постанові підстав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ст.27 Закону України "Про страхування" та ст.993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Пунктом 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою.

Пунктом 36.4. ст.36 Закону передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Пунктом 32.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страховик не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими, зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до частин першої і другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначив способи здійснення захисту цивільних права та інтересів судом.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частинами 1 та 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що з огляду на вищенаведені приписи процесуального закону та ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, суд розглядає господарські спори не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, що також узгоджується з закріпленими у статті 14 Господарського процесуального кодексу України принципом диспозитивності господарського процесу.

Статтею 45 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

В свою чергу, під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (частина перша, друга та третя статті 48 ГПК України).

Як встановлено судом апеляційної інстанції за наслідками дослідження матеріалів справи, по позивач, звертаючись до суду із позовом, просив стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 14657,25 грн.

При цьому, особою, яка відповідає за позовом, позивачем визначено Приватне акціонерне товариство "Страхова Компанія "ПЗУ Україна", і саме до вказаною юридичної особи позивачем пред`явлено відповідний позов, з посиланням на те, що цивільно-правова відповідальність особи, яку визнано винною у вчинені дорожньо-транспортної пригоди, застрахована у відповідача згідно полісу обов`язкового страхування № АМ/0337894.

Проте, дослідивши Витяг з інформаційної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України, а також перевіривши актуальну інформацію щодо чинності полісу обов`язкового страхування № АМ/0337894 за офіційним посиланням https://policy-web.mtsbu.ua/Search/ByRegNo?md=32269D59EC08895BEB139ADE92F4E4A1791F947F2BA799DB10CDF8173379F06D6BD323BA78E4C4C17F1178A86C3D6B9686ABEB0388F42E2DCBC8BC92B1CB25F85CA26A6FBEAF925D482256CDF48640C6, суд апеляційної інстанції встановив, що страховиком за вищезазначеним полісом є Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно - страхова компанія» (20602681), а отже, обов`язок відповідати за пред`явленим позивачем позовом покладено на іншу особу, а визначений позивачем відповідач (Приватне акціонерне товариство "Страхова Компанія "ПЗУ Україна") - є неналежним.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких заяв/клопотань позивача, поданих суду першої інстанції, про заміну первісного неналежного відповідача належним відповідачем в поряду та строки, визначені ст. 48 Господарського процесуального кодексу України. Проте, суд першої інстанції не був позбавлений права дослідити наявні матеріали справи та встановити з огляду на подані позивачем докази, особу, яка має перед позивачем зобов`язання в силу ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування, ст. ст. 22 та 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та з урахуванням загальнодоступних відомостей з інформаційної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України за полісом № АМ/0337894 стосовно страховика, яким є Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно - страхова компанія» (20602681).

Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції послався як на підставу задоволення позову і на відомості, викладені у листі №1327/18 від 05.04.2018, яким позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Проте, дослідивши вказаний лист, суд апеляційної інстанції встановив, що вказана відмова висловлена саме Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно - страхова компанія» (20602681), яка, зокрема також зазначила, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки "Opel", д.н.з. НОМЕР_2 , забезпечена за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/0337894 саме у Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія».

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку, що саме у визначеного позивачем відповідача - Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" (20782312) існує обов`язок відповідати за пред`явленим позовом, а висновки суду першої інстанції щодо наявності такого обов`язку у визначеного позивачем відповідача здійснено з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування, ст. ст. 22 та 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 625 Цивільного кодексу України - в частині нарахування 3% річних та інфляційних втрат) та порушенням норм процесуального права (ст. ст. 2, 45, 48 Господарського процесуального кодексу України), адже наявні матеріали справи в сукупності свідчать про те, що обов`язок відповідати за заявленим позовом згідно вимог чинного законодавства покладено на іншу особу, щодо якої позивач не позбавлений права пред`явити відповідні вимоги у встановленому порядку.

З огляду на викладене,суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" до Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" про стягнення 14657,25 грн. - задоволенню не підлягають з підстав, наведених у даній постанові.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, найшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи (щодо наявності у відповідача обов`язку перед позивачем щодо відшкодування заявленої до стягнення суми виплаченого страхового відшкодування), за недоведеності обставин, що мають значення для справи, як суд першої інстанції визнав встановленими (щодо наявності у відповідача обов`язку перед позивачем та невиконання цього обов`язку), висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, а також при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права щодо визначення обов`язку особи відповідати за цивільними зобов`язаннями, у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову повністю за наведених у даній постанові підстав.

Розподіл судових витрат

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: за подачу позову судовий збір покладається на позивача, а судовий збір за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/12101/19 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/12101/19 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" до Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" про стягнення 14657,25 грн. - відмовити повністю.

3. Судовий збір за подачу позову в розмірі 1 921,00 грн. покласти на Товариство з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування".

4. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (; 01024 м.Київ, вул. Велика Васильківська, 15/2) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПЗУ Україна" (; 04053 м.Київ, вул. Січових Стрільців, 40) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 50 коп. Видати наказ на виконання постанови у цій частині, доручивши його видачу місцевому суду.

5. Матеріали справи №910/12101/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та у випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Є.Ю. Шаптала

О.В. Тищенко