ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 910/1137/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Крапивна А.М.,

учасники справи:

позивач - дочірнє підприємство державної компанії "Укрспецекспорт" - державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство "Спецтехноекспорт",

представник позивача - Лук`янова І.Ю., адвокат (ордер від 18.11.2019 № 1012926, свідоцтво від 08.10.2019 № 8382/10),

відповідач - Міністерство оборони України,

представник відповідача - не з`явився,

розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт"

на рішення господарського суду міста Києва від 08.05.2019 (головуючий суддя Балац С.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 (головуючий Хрипун О.О., судді: Чорногуз М.Г. і Верховець А.А.)

у справі № 910/1137/19

за позовом дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" (далі - Позивач)

до Міністерства оборони України (далі - Відповідач)

про стягнення 6 845 958,30 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Відповідача про стягнення 6 845 958,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним сторонами державним контрактом від 30.05.2017 № 403/1/17/28 (далі - Контракт).

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.05.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2019, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що:

- понесені Позивачем додаткові витрати при виконанні умов Контракту щодо повторної закупівлі валюти і повторного її переведення на рахунки своїх співвиконавців є особистими витратами Позивача та не можуть бути підставою для стягнення таких витрат з Відповідача;

- вартість продукції за укладеним Контрактом погоджена Відповідачем у сумі 152 408 932,20 грн., а не в сумі, запропонованій Позивачем у розмірі 159 254 890,50 грн.;

- грошова сума у розмірі 6 845 958,30 грн., яку Позивач просить стягнути з Відповідача, є витратами, які виникли у Позивача через недбале ставлення до вибору співвиконавця та через початковий вибір цим співвиконавцем неналежного банку, що призвело до понесення Позивачем додаткових витрат при виконанні Контракту, тому мають бути погашені Позивачем за рахунок прибутку останнього, а не за рахунок державного бюджету України в особі Відповідача.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

- чинним законодавством не передбачено можливість укладання протоколів розбіжностей до первинних бухгалтерських документів, зокрема актів приймання-передачі, які, у свою чергу, є підтвердженням вчинення сторонами фактичних дій щодо виконання умов Контракту;

- суди не надали належної оцінки акту приймання-передачі від 28.08.2018, який свідчить про виконання зобов`язань з поставки товару з боку Позивача та є підставою для виникнення зобов`язань у Відповідача в частині здійснення розрахунку за отриману продукцію;

- суди безпідставно посилались на обставини, встановлені у рішенні господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі № 910/12032/18, оскільки воно не має преюдиційного значення для розгляду даної справи.

Від Відповідача відзив на касаційну скаргу не надходив.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника Позивача, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що Позивачем як виконавцем та Відповідачем як замовником укладено Контракт, за умовами якого Позивач зобов`язується поставити Відповідачу з дотриманням вимог законодавства продукцію, зазначену у специфікації продукції, що поставляється за державним оборонним замовленням, згідно з додатком № 1 (специфікація), а Відповідач - прийняти її через вантажоодержувача, зазначеного у специфікації, та оплатити таку продукцію.

Відповідно до пункту 2.3 Контракту розрахунки проводяться шляхом оплати Відповідачем поставленої продукції протягом 30 банківських днів після пред`явлення Позивачем рахунку на оплату продукції та документів, зазначених у пункті 2.5, за умови надходження бюджетних коштів на рахунки Відповідача.

Згідно з пунктом 2.4 Контракту Відповідач оплачує поставлену продукцію за договірною ціною, встановленою сторонами та зафіксованою у протоколі погодження договірної ціни.

Пунктом 3.6 Контракту передбачено, що вантажоодержувач після отримання від Відповідача відомостей про договірну ціну продукції, за результатами приймання продукції, протягом 24 годин формує акт за формою 4 та повідомлення-підтвердження отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей.

На виконання умов Контракту сторонами підписаний акт приймання-передачі продукції від 28.08.2018, відповідно до якого Позивачем поставлено продукцію на суму 159 254 890,50 грн.

Відповідачем розрахунки за Контрактом здійснені на користь Позивача в сумі 152 408 932,20 грн.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання наявності чи відсутності підстав для стягнення 6 845 958,30 грн.

Приймаючи оскаржувані рішення, суди виходили з того, що відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтями 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Судами встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі № 910/12032/18, яке набрало законної сили, за позовом Позивача до Відповідача про зміну Контакту відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Згідно з приписами частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Господарським судом у справі № 910/12032/18, зокрема, встановлено, що поясненнями Позивача, а саме його листом від 27.02.2018 № 31.2/91/179-18, повідомленням про виконання операції з купівлі валюти, меморіальними ордерами від 14.12.2017, 19.12.2017, 04.01.2018, платіжним дорученням в іноземній валюті від 14.12.2017 № 363 та від 19.12.2017 № 370 підтверджується, що упродовж 14.12.2017-01.02.2018 платежі на користь іноземного постачальника не виконувалися банками-кореспондентами цього постачальника. За період нездійснення платежу змінився курс іноземної валюти (долара США) відносно гривні, що зумовило здорожчання предмета закупівлі у гривнях. У травні 2018 року Позивач звернувся до відповідача з пропозицією внести зміни до Контракту шляхом укладення додаткових угод №№ 6 та 7, які передбачали збільшення орієнтовної та договірної ціни за одиницю продукції з 5 080 353,74 грн. до 5 309 776,35 грн. Листом від 20.06.2018 № 403/2/1/4864 Відповідач заперечив проти укладення указаних додаткових угод, склавши протокол розбіжностей до них та зробивши відповідне застереження у тексті цих угод.

Таким чином, ще до звернення Позивача до господарського суду з даним позовом Позивачу було відомо про те, що Відповідач не погоджував вартість продукції в запропонованій Позивачем сумі через перевищення ціни на продукцію із врахуванням курсової різниці.

Крім того, Відповідачем на виконання пункту 3.6 Контракту складені:

- повідомлення-підтвердження отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених відповідачем у централізованому порядку від 23.08.2018 № 2253 на суму 152 408 932,20 грн.;

- акт приймання-передачі військового майна за формою 4 від 23.08.2018 № 87, відповідно до якого вартість продукції отриманої вантажоодержувачем (яка поставлена з 05.05.2018 по 03.08.2018) складає 152 408 932,20 грн.

Акт приймання-передачі продукції від 28.08.2018 підписаний Відповідачем із протоколом розбіжностей, який доданий до вказаного акта та відповідно до якого Відповідач погодив ціну продукції саме в сумі 152 408 932,20 грн.

Також у рішенні господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі № 910/12032/18 встановлено, що, всупереч вимогам статті 74 ГПК України, Позивачем не надано доказів наявності обставин, які в силу вимог закону дають підстави для зміни Контракту. Обставини неможливості для Позивача своєчасно здійснити платіж на користь іноземного постачальника не є такими, що не могли бути усунуті ним при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися, оскільки за належної співпраці зі своїм контрагентом обставини повернення грошових коштів банком-кореспондентом не настали.

Відтак понесені Позивачем додаткові витрати при виконанні умов Контракту щодо повторної закупівлі валюти та повторного її переведення на рахунки своїх співвиконавців є особистими витратами Позивача та не можуть бути підставою для стягнення таких сум з Відповідача.

Підсумовуючи викладені обставини, суди дійшли висновку, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача 6 845 958,30 грн. задоволенню не підлягають, оскільки вартість продукції за укладеним сторонами Контрактом погоджена Відповідачем у розмірі 152 408 932,20 грн., а не у розмірі, запропонованому Позивачем, а саме 159 254 890,50 грн. При цьому різниця між вказаними сумами в розмірі 6 845 958,30 грн. є витратами, що виникли у Позивача через недбале ставлення до вибору співвиконавця та через початковий вибір цим співвиконавцем неналежного банку, що призвело до понесення Позивачем додаткових витрат при виконанні Контракту, які мають бути погашені Позивачем за рахунок прибутку останнього, а не за рахунок державного бюджету України в особі Відповідача.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання в касаційній скарзі на те, що: чинним законодавством не передбачено можливість укладання протоколів розбіжностей до первинних бухгалтерських документів, зокрема актів приймання-передачі, які, у свою чергу, є підтвердженням вчинення сторонами фактичних дій щодо виконання умов Контракту; суди не надали належної оцінки акту приймання-передачі від 28.08.2018, який свідчить про виконання зобов`язань з поставки товару з боку Позивача та є підставою для виникнення зобов`язань у Відповідача в частині здійснення розрахунку за отриману продукцію; суди безпідставно посилались на обставини, встановлені у рішенні господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі № 910/12032/18, оскільки воно не має преюдиційного значення для розгляду даної справи, - не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними у даній постанові доводами судів попередніх інстанцій.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України ?Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ? від 15.01.2020 № 460-IX касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 300 ГПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами було прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що надає підстави залишити їх без змін.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше прийняті у даній справі судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 08.05.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 у справі № 910/1137/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко