номер провадження справи 5/222/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

26.02.2020 Справа № 908/3582/19

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі Соколові А.А., розглянувши матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "КОПРИГ" (69069, м. Дніпро, пр. О. Поля, буд. 107-Г, кімн. 209; )

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" (69008, м. Запоріжжя, Південне шосе, буд. 72; )

про стягнення 129 888,00 грн.,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

26.12.2019 р. до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "КОПРИГ" № б/н від 23.12.2019 р. (вх. № 3848/08-07/19 від 26.12.2019 р.) до Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" про стягнення 129 888,00 грн.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2019 р. справу №908/3582/19 розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою суду від 28.12.2019 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №908/3582/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, перше судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 27.01.2020 р. Ухвалою від 27.01.2020 р. в розгляді справи оголошено перерву. 26.02.2020 р. судом прийнято вступну та резолютивну частину цієї ухвали.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору поставки №20/2019/1668 від 14.05.2019 р., позивач зобов`язався поставити відповідачеві товар на загальну суму з ПДВ 129888,00 грн., а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити цей товар. За видатковою накладною №6650 від 12.07.2019 р. товар було відправлено на адресу покупця за допомогою перевізника «Нова Пошта» по експрес-накладній №6699 від 12.07.2019 року. Товар було отримано покупцем 24.07.2019 р. про що перевізником було надано відповідь у листі №20280 від 19.12.2019 р. Проте, до позивача від відповідача не надходили жодні документи про виявлені ним недоліки товару, а тому поставлений позивачем товар є прийнятим відповідачем, оскільки з моменту отримання товару у розпорядження покупця з метою проведення приймання за кількістю та якістю пройшло майже 5 місяців, що набагато перевищує строк у 20 днів, відведений для здійснення приймання продукції за якістю. Пунктом 2 Специфікації №1, яка є додатком до договору сторони погодили, що відповідач здійснює оплату поставленого позивачем товару за фактом поставки протягом 45 календарних днів з моменту відвантаження товарів покупцю. До цього часу відповідач заборгованість за поставлений товар не сплатив. Просить стягнути з відповідача 129888,00 грн.

Відповідач надіслав суду заперечення проти вирішення спору у господарському суді від 17.01.2020 р. № 11/2002839/ММ/, посилаючись на ст. ст. 5, 12 Закону України «Про третейські суди» зазначає про те, що укладеним між ТОВ «Коприг» та ПАТ «Запоріжсталь» договором № 20/2019/1668 від 14.05.2019 р., сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду. Так, відповідно до п. 9.2. вказаного договору, спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов`язань, вирішуються у Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (згідно з регламентом вказаного суду), рішення якого є остаточним та обов`язковим для сторін та підлягає виконанню сторонами у строки, вказані у рішенні суду. Обмінний курс НБУ на дату звернення Позивача до суду - 26.12.2019 року складав 2325,5155 грн. за 1 долар США. Таким чином, еквівалент 10 000 доларів США на 26.12.2019 року складав 232 551,55 грн. Основна сума зобов`язань, що стягується згідно заявленого ТОВ «Коприг» позову, складає 129 888,00 грн., тобто не перевищує вищевказаний еквівалент. Отже, згідно з вказаною угодою даний спір підлягає вирішенню у Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група». Посилаючись на ст. ст. 4, 22, 42, 165, 170, 226 ГПК України, просить залишити позовну заяву без розгляду. Аналогічні заперечення містяться у його відзиві від 21.01.2020 р.

24.01.2020 р. на електрону адресу Господарського суду Запорізької області від позивача надійшла заява з електронним цифровим підписом № б/н від 23.01.2020 р. (вх. № 1738/08-08/20 від 24.01.2020 р.), а також 28.01.2020 р. за вх. № 2051/08-08/20 надійшов її оригінал через канцелярію суду, відповідно до якої позивач просить суд угоду про передачу спору між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОПРИГ" та Публічним акціонерним товариством "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь", зазначену у п. 9.2. договору поставки № 20/2019/1668 від 14.05.2019 р. на вирішення третейського суду визнати недійсною та такою, що не може бути виконана та продовжити розгляд справи. При цьому посилається на те, що договір викладений сторонами російською мовою, а тому викладений відповідачем п. 9.2 Договору в ньому відсутній. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідно до Наказу Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 р., яким затверджені "Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях", а тому договір між позивачем та відповідачем у відповідності до законодавства України мав бути укладений саме державною мовою. З цього можна зробити висновок, що спірний договір, укладений між позивачем та відповідачем російською мовою, порушує законодавство України, зокрема Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях. Враховуючи порушення, які допустили сторони спірного договору, уклавши його недержавною мовою, позивач, укладаючи цей договір, не зрозумів до кінця усіх прав та обов`язків в силу відсутності належного перекладу такого договору на державну мову. Жодних застережень, що сторони договору повністю розуміють зміст договору, укладеному недержавною мовою, положення спірного договору не містять. Позивач заявляє, що при тлумаченні ним норми 9.2. спірного договору, укладеному недержавною мовою, допустився помилки, оскільки невірно розтлумачив зміст цієї норми в перекладі на державну мову. А як вже було вказано вище, застережень щодо повного розуміння змісту договору, укладеному російською мовою, положення договору не містять. Зокрема позивач зробив невірний переклад слова «разрешаются» вклавши в нього зміст «дозволяється» натомість, побачивши пояснення надані відповідачем, із посиланням на ту саму норму договору у своїх запереченнях, зміст цього слова за тлумаченням відповідача «вирішуються». Отже позивач, укладаючи спірний договір, не вірно розумів зміст прав та обов`язків, передбачених п. 9.2. спірного договору та допустився помилки через порушення законодавства допущені при укладанні договору російською мовою. Також вказує, що п. 9.2. спірного договору взагалі не містить у собі жодної інформації про те, де сторони договору, зокрема й постачальник, зможуть ознайомитись із регламентом третейського суду та хоча би дізнатися його місцезнаходження. Будь яких посилань на джерела інформації про третейський суд вказана норма договору не містить, що в свою чергу вказує на те, що ця угода не може бути виконаною, оскільки позивачу нічого про такий суд не відомо, як й не відомо зі змісту такої угоди про те де таку інформацію можна знайти, зокрема й офіційну. Посилаючись на ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 637, ч. 1 ст. 213, ч. 3 ст. 213 Цивільного кодексу України позивач вважає, що наявні підстави для визнання судом п. 9.2. спірного договору (арбітражного застереження) недійсним в силу помилки та на підставі ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, а тому підстави залишати позовну заяву без розгляду відсутні.

В свою чергу відповідач надіслав до суду заперечення від 17.02.2020р. № 11/2009230/ММ/ на вказану заяву позивача, в яких вказує, що згідно ч. 1 ст. 627 ч., ч. 1 ст. 639, ст. 638 Цивільного кодексу України договір № 20/2019/1668 від 14.05.2019 року, укладений між ТОВ «Коприг» та ПАТ «Запоріжсталь» підписаний з боку ТОВ «Коприг» його директором - Чекодаєвим Ю.В., що діяв на підставі Статуту, вступив в силу з моменту його підписання та діє до 12.05.2020 року. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору і застосовували його у своїй діяльності. З моменту укладення договору ТОВ «Коприг» не зверталося до ПАТ «Запоріжсталь» з повідомленням про нерозуміння ним укладеного договору або допущення ним помилки чи з проханням перекладу договору на українську мову. Вказаний договір правомірно укладено сторонами російською мовою відповідно до ч. 1, 2 ст. 18, до ч. 2, ч. 7 ст. 7 Закону України «Про засади державної мовної політики» № 5029-УІ від 03.02.2020 року, Європейської хартії регіональних мов або мов меншин, Рішення Запорізької обласної ради № 47 від 08.09.2010 року «Про реалізацію конституційних гарантій на вільне використання російської мови в Запорізькій області та сприяння виконанню зобов`язань України щодо реалізації норм Європейської хартії регіональних мов або мов меншин», оскільки місцем укладення договору № 20/2019/1668 від 14.05.2019 року є місто Запоріжжя, у якому російська мова офіційно має статус регіональної мови, тобто мови, використання і захист якої є обов`язковим для усіх підприємств в силу приписів ч. 7 ст. 7 Закону. Згідно ч. 3 ст. 10 Конституції України в Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської та інших мов національних меншин України. Також ПАТ «Запоріжсталь» направляло на адресу Позивача разом з відзивом на позов копії офіційних документів щодо вищевказаного суду, а інформація про вказаний третейський суд та про його регламент є загальнодоступною, і міститься в мережі Інтернет на веб-сайті суду за адресою: http://rpgua.com/ru/arbitration-3/. Просить відмовити у задоволенні заяви позивача та залишити позов без розгляду.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи сторін, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, у чинній з 15.12.2017 р. редакції, суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Частиною 5 статті 4 ГПК України встановлено, що угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається. До міжнародного комерційного арбітражу за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що відповідає вимогам, визначеним законодавством України про міжнародний комерційний арбітраж, крім випадків, визначених законом. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Пунктом 4.2.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України, судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18 провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 частини першої статті 80 ГПК (в редакції до 15.12.2017р.), якщо при розгляді справи буде встановлено, що: є письмова угода сторін про передачу спору на вирішення третейського суду ( пункт 5 частини першої статті 80 ГПК). Таку угоду сторони вправі укласти як до, так і після порушення провадження у справі. В останньому випадку провадження підлягає припиненню з посиланням на зазначену норму ГПК. Якщо ж таку угоду укладено до порушення провадження у справі, то: - у разі коли відповідач не заперечує проти розгляду справи саме господарським судом, спір підлягає вирішенню останнім; - у випадку якщо відповідач з посиланням на згадану угоду, яка є чинною, не визнавалася недійсною і може бути виконана, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, господарський суд має припинити провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 80 ГПК.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №20/2019/1668 від 14.05.2019р., за умовами якого та додатку № 1 - Специфікації № 1 від 14.05.2019р. до нього, позивач зобов`язався поставити відповідачеві Обладнання на загальну суму з ПДВ 129888,00 грн., а відповідач - прийняти та оплатити цей товар на умовах, передбачених цим договором.

Текст вказаного договору та специфікації викладено російською мовою. Договір та специфікація підписані комерційним директором ПАТ "Запоріжсталь" Акуліч А.Н. , та директором ТОВ "КОПРИГ" Чекодаєвим Ю.В. Будь які зауваження, виправлення або заперечення у тексті договору, в тому числі незгода позивача з викладенням тексту договору російською мовою, або вимога про його переклад українською мовою, відсутні.

Розділом 9 Договору визначено (мовою оригіналу):

"9. Порядок разрешения споров

9.1. Споры и разногласия, возникшие в связи с данным Договором или касающиеся его заключения, изменения, исполнения, нарушения, расторжения, недействительности, будут по возможности решаться путем переговоров.

9.2. Если споры и разногласия, указанные в п. 9.1. настоящего Договора, не будут урегулированы путем переговоров, их разрешение осуществляется в соответствии с материальным правом Украины следующим образом:

- споры, имущественные требования по которым превышают эквивалент 10 000 долларов США (с учетом обменного курса НБУ на дату возникновения требований) по основной сумме обязательств, разрешаются в хозяйственных судах Украины (в соответствии с действующим законодательством Украины);

- споры, имущественные требования по которым не превышают эквивалент 10 000 долларов США (с учетом обменного курса НБУ на дату возникновения требований) по основной сумме обязательств, разрешаются в постоянно действующем Региональном Третейском суде Украины при Ассоциации «Региональная правовая группа» (в соответствии с регламентом указанного суда), решение которого является окончательным и обязательным для Сторон и подлежит исполнению Сторонами в сроки, указанные в решении суда."

Як стверджує сам позивач, на виконання умов вказаного договору за видатковою накладною №6650 від 12.07.2019 р. ним було відправлено товар на адресу відповідача за допомогою перевізника «Нова Пошта» за експрес-накладною №6699 від 12.07.2019 року, а відповідач на день складення позовної заяви (23.12.2019р.) вартість товару не оплатив.

У зв`язку з неоплатною вартості товару позивач направив на адресу позивача претензію № 4 від 25.10.2019р., викладену українською мовою за підписом директора ТОВ "КОПРИГ" Чекодаєва Ю.В., в якій також відсутні жодні заперечення щодо викладення умов договору російською мовою, а позивач на власний розсуд вільно перекладає окремі його положення українською мовою (зокрема п. 6.2 договору, п. 2 Специфікації).

Отримавши на цю претензію відповідь №79/777/1311195 від 13.11.21019 р., викладену відповідачем російською мовою, позивач за підписом директора ТОВ "КОПРИГ" Чекодаєва Ю.В. надіслав відповідачу викладений українською мовою лист № 1 від 132.11.2019р., та отримав відповідь ПАТ "Запоріжсталь" за № 79-777/1511193 від 15.11.2019р. також викладену російською мовою.

Отже судом встановлено, що позивач виконував умови договору щодо поставки товару відповідачу. У діловій практиці, яка виникла між сторонам при укладанні та виконанні вказаного договору, ними використовувалась як українська так і російська мова. Жодних непорозумінь, пов`язаних із взаємним перекладом договору та листування між сторонами, не виникало. Вимог щодо нотаріально або іншим чином посвідченого перекладу договору та листування на українську (російську) мову сторони одна іншій не висували, що вказує на вільне володіння сторонами договору як українською так і російською мовами.

Крім цього, у пункті 10.13 Договору зазначено, що "Настоящий договор составлен на русском языке в 2-х экземплярах, имеющих одинаковую юридическую силу, по одному для каждой Стороны", що українською мовою перекладається наступним чином: "Цей договір складено російською мовою у 2-х примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної Сторони". Вказане також свідчить про те, що ТОВ "Коприг" було згодне на викладенням тексту договору російською мовою.

Також суд враховує, що позивач не був позбавлений права та можливості при укладанні договору або під час його виконання здійснити переклад тексту договору у відповідних мовних установах, узгодити його офіційний переклад українською мовою з контрагентом - відповідачем.

З метою тлумачення спірних умов Договору судом здійснено переклад Розділу 9 українською мовою наступним чином:

"9. Порядок вирішення спорів

9.1. Спори і розбіжності, що виникли в зв`язку з даним Договором або такі, що стосуються його укладення, зміни, виконання, порушення, розірвання, недійсності, будуть за можливості вирішуватися шляхом переговорів.

9.2. Якщо суперечки і розбіжності, зазначені в п. 9.1. цього Договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється відповідно до матеріального права України наступним чином:

- суперечки, майнові вимоги за якими перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) по основній сумі зобов`язань, вирішуються в господарських судах України (відповідно до чинного законодавства України);

- суперечки, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) по основній сумі зобов`язань, вирішуються в постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (відповідно до регламенту вказаного суду), рішення якого є остаточним і обов`язковим для Сторін і підлягає виконанню Сторонами в терміни, зазначені в рішенні суду. "

Здійснюючи тлумачення цього пункту договору суд зазначає, що використаний у ньому термін російською мовою "разрешаются" у контексті усього змісту цього пункту, яким встановлено порядок визначення суду та порядок розгляду спорів між сторонами, не може бути коректно перекладений українською мовою у розумінні "дозволяються", на чому наполягає позивач, оскільки в ньому визначені ознаки того, який саме судовий орган буде вирішувати (розглядати) спір, що може виникнути між сторонами, а не "дозволяти" його.

При цьому, запропонований позивачем варіант здійсненого ним перекладу п. 9, а саме: "суперечки…дозволяються в господарських судах України (відповідно до чинного законодавства України); …дозволяються в постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (відповідно до регламенту вказаного суду), в загальному контексті цього пункту очевидно не має сенсу та узгодженості, а тому потребував би якнайменше з`ясування сторонами під час укладення договору. Проте, цією можливістю позивач не скористався, підписавши договір без зауважень, що безумовно свідчить про його дійсне волевиявлення в цій частині та про розуміння ним реального змісту п. 9.2 договору.

Суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) іншою стороною.

Частиною 1 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Стаття 10 Конституції України встановлює, що державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Відповідно до п. 1 Рішення у справі № 10-рп/99 від 14.12.1999р. Конституційним Судом України здійснено офіційне тлумачення частини першої статті 10:

1. Положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким "державною мовою в Україні є українська мова", треба розуміти так, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України). Поряд з державною мовою при здійсненні повноважень місцевими органами виконавчої влади, органами Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування можуть використовуватися російська та інші мови національних меншин у межах і порядку, що визначаються законами України.

Згідно із ст. 18 Закону України «Про засади державної мовної політики» від 03.07.2012р.:

1. В економічній і соціальній діяльності державних підприємств, установ та організацій основною мовою є державна мова, а також вільно використовуються російська та інші регіональні мови або мови меншин.

2. В економічній і соціальній діяльності об`єднань громадян, приватних підприємств, установ та організацій, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб вільно використовуються державна мова, регіональні мови або мови меншин, інші мови.

3. У внутрішніх правилах підприємств, установ та організацій будь-якої форми власності забороняється прийняття будь-яких положень, що виключають або обмежують у спілкуванні співробітників використання державної мови, російської, інших регіональних мов або мови меншин. В роботі підприємств можуть використовуватися й інші мови.

При цьому ч. 1 ст. 5 цього Закону визначаючи цілі та принципи державної мовної політики, вказує, що Державна мовна політика України базується на визнанні і всебічному розвитку української мови як державної і гарантуванні вільного розвитку регіональних мов або мов меншин, інших мов, а також права мовного самовизначення і мовних уподобань кожної людини.

У відповідності до ч.ч. 2, 6, 7 ст. 7 Закону у контексті Європейської хартії регіональних мов або мов меншин до регіональних мов або мов меншин України, до яких застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, віднесені мови: російська, білоруська та ряд інших мов. Регіональна мова або мова меншини (мови), що відповідає умовам частини третьої цієї статті, використовується на відповідній території України в роботі місцевих органів державної влади, органів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування, застосовується і вивчається в державних і комунальних навчальних закладах, а також використовується в інших сферах суспільного життя в межах і порядку, що визначаються цим Законом. У межах території, на якій поширена регіональна мова або мова меншини, що відповідає умовам ч. 3 цієї статті, здійснення заходів щодо розвитку, використання і захисту регіональної мови або мови меншини, передбачених цим Законом, є обов`язковим для місцевих органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, установ, організацій, підприємств, їх посадових і службових осіб, а також громадян - суб`єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб.

Згідно з рішенням Запорізької обласної ради № 47 від 08.09.2010 року «Про реалізацію конституційних гарантій на вільне використання російської мови в Запорізькій області та сприяння виконанню зобов`язань України щодо реалізації норм Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» в Запорізькій області російська мова є регіональною мовою.

Як вбачається з матеріалів справи, місцем укладення договору № 20/2019/1668 від 14.05.2019 року є місто Запоріжжя, у якому російська мова офіційно має статус регіональної мови.

Сторони договору не є суб`єктами, які відповідно до законодавства України мають використовувати у своїй діяльності виключно державну - українську мову.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що твердження ТОВ «Коприг» у своїй заяві про незаконність викладення тексту вказаного договору російською мовою, та укладення договору під впливом помилки, що на його думку є підставою для визнання недійсною третейської угоди, передбаченої п. 9.2. вказаного договору, є безпідставними.

Також суд враховує, що відповідно до даних сайту Національного банку України (https://bank.gov.ua/markets/exchangerates/?date=23.12.2019&period=daily) станом на дату виникнення вимоги позивача (підписання позовної заяви) - 23.12.2019р. обмінний курс НБУ складав: 2329,1225 грн. за 100 долар США. Отже, еквівалент 10 000 доларів США на 23.12.2019 р. складав 232 912,25 грн.

Позивач пред`явив до відповідача вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки №20/2019/1668 від 14.05.2019 р., за сумою основного боргу в розмірі 129888,00 грн., тобто заявлена позивачем майнова вимога не перевищує вищевказаний еквівалент, а тому згідно п. 9.2 Договору цей спір має вирішуватись в постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (відповідно до регламенту вказаного суду), рішення якого є остаточним і обов`язковим для Сторін і підлягає виконанню Сторонами в терміни, зазначені в рішенні суду.

Щодо можливості виконання вказаної угоди, суд зазначає, що Асоціація "Регіональна правова група" () зареєстрована 25.05.2006 р., що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 за №567430.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно Асоціації "Регіональна правова група" () відсутні дата та номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи, її місцезнаходженням є 50086, Дніпропетровська обл., місто Кривий Ріг, вул. ОТТО БРОЗОВСЬКОГО, будинок 74А.

Згідно даних загальнодоступного сайту (https://rgf.minjust.gov.ua/home/index) Міністерства юстиції України в Єдиному реєстрі за №243850 міститься запис про реєстрацію Постійно діючого регіонального третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група", номер свідоцтва № 14-тс, дата реєстрації (легалізації) - 30.05.2006р. У складі суду працюють наступні третейські судді: Петрова Тетяна Алімовна , Стець Олег Миколайович , Терещенко Ольга Володимирівна , Палій Євгенія Анатоліївна , Манелюк Дмитро Валентинович , Веселов Микола Юрійович , Устінова - Бойченко Ганна Миколаївна , Щербатюк Валентина Анатоліївна .

Таким чином, оскільки згідно з укладеною сторонами за договором поставки №20/2019/1668 від 14.05.2019 р. угодою (третейським застереженням), викладеним у п. 9.2 договору, яка є дійсною та може бути виконана сторонами, даний спір може бути вирішений у Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група".

Відповідно до викладених вище ст. ст. 5, 12 Закону України "Про третейські суди", третейська угода щодо передачі спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є угодою про обрання одного із способів вирішення спору.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.08.2018 р. у справі №906/493/16 викладено правовий висновок про те, що:

- у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України клопотання про припинення провадження господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті;

- господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди;

- суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.04.2019 р. по справі № 922/2508/18 викладена правова позиція відносно того, що третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

З урахуванням викладеного, судом встановлено, що за умовами пункту 9.2 Договору (у перекладі українською мовою) його сторони узгодили наступне:

9.2. Якщо суперечки і розбіжності, зазначені в п. 9.1. цього Договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється відповідно до матеріального права України наступним чином:

- суперечки, майнові вимоги за якими перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) по основній сумі зобов`язань, вирішуються в господарських судах України (відповідно до чинного законодавства України);

- суперечки, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) по основній сумі зобов`язань, вирішуються в постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (відповідно до регламенту вказаного суду), рішення якого є остаточним і обов`язковим для Сторін і підлягає виконанню Сторонами в терміни, зазначені в рішенні суду. "

Відповідно до статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 ГК України).

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ч. 1 ст. 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину.

Отже судом встановлено, що договір поставки №20/2019/1668 від 14.05.2019 р. між позивачем та відповідачем є укладеним, вказаним договором та Специфікацією № 1 до нього сторони узгодили предмет, ціну та строк його дії (до 12.05.2020р. - п. 10.5), як і строки та порядок поставки і оплати товару. Складовою частиною цього договору є викладене у п. 9.2 третейське застереження. Договір є чинним, недійсним не визнавався, за згодою сторін або у судовому порядку не розірваний.

Оспорюване позивачем третейське застереження, викладене у п. 9.2 Договору, відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про третейські суди", яка не містить вимог щодо обов`язкового викладання тексту третейського застереження державною - українською мовою.

Суд зазначає, що відповідач до початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору, надіслав заперечення проти вирішення спору в господарському суді.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що вказана угода в судовому порядку визнана недійсною або втратила чинність.

Також суд враховує, що відповідно до ч. 5 ст. 4 ч. 3 статті 22 ГПК України передбачено право сторін на передачу спору для вирішення третейським судом; будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності третейської угоди.

Вказана правова позиція також викладена і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.04.2019 р. у справі №910/4272/18.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання недійсною угоди про передачу спору між товариством з обмеженою відповідальністю «Коприг» та публічним акціонерним товариством "ЗАПОРІЗЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ "ЗАПОРІЖСТАЛЬ", зазначену у п. 9.2. договору поставки №20/2019/1668 від 14.05.2019 р., та такою, що не може бути виконана та продовжити розгляд справи, не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви відповідача та залишення позову без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, якою встановлено, що суд залишає позов без розгляду якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Згідно з ч. 2 ст. 226 ГПК України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Щодо розподілу судових витрат у цій справі, суд зазначає, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

З огляду на викладене, питання щодо повернення витрат по сплаті судового збору в розмірі 1948,32 грн., сплачених позивачем платіжним дорученням № 3410 від 21.12.2019 р. може бути розглянуто судом за наявності відповідного клопотання позивача.

Керуючись п. 7 ч. 1, ч. 2 ст. 226, ст.ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КОПРИГ" № б/н від 23.12.2019 р. (вх. № 3848/08-07/19 від 26.12.2019 р.) до Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" про стягнення заборгованості за договором поставки № 20/2019/1668 від 14.05.2019 року у розмірі 129 888,00 грн. залишити без розгляду.

2. Копію ухвали суду направити сторонам у справі.

3. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення суддею та відповідно до статті 255 ГПК України може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Повний текст ухвали складено та підписано 28.02.2020 р.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.