РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.02.2020Справа № 910/16350/19
За позовом Приватного підприємства "ФОР-САЖ"

до Корпорації "Укрінмаш"

про зобов`язання виконати обов`язки за договором та стягнення штрафу

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники учасників сторін:

від позивача - Васильєв М.О.

від відповідача - не з`явились

В судовому засіданні 20.02.2020 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "ФОР-САЖ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Корпорації "Укрінмаш" про зобов`язання виконати обов`язки за договором та стягнення штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано свій обов`язок по поверненню обладнання після дострокового припинення дії договору позички обладнання № 01/09/2016-1 від 20.08.2016. У зв`язку з вищезазначеним позивач просить зобов`язати відповідача повернути за актом приймання-передачі майно вартістю 299425,00 грн та стягнути з відповідача штраф у розмірі 29942,50 грн за порушення договірних зобов`язань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 23.12.2019.

16.12.2019 від відповідача надійшли заперечення проти позову з додатками. У запереченнях відповідач вказував, що позивачем уже було вивезено один верстат, а інший, що залишився є власністю відповідача. Крім того, відповідач посилався, що переданий в користування відповідачу верстат не належить на праві власності позивачу, а тому він не міг передавати його в користування, а тепер відсутні підстави для його витребування. На думку відповідача обидва верстати були складені з підручних засобів на замовлення відповідача.

20.12.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив з додатками, в яких спростовуються доводи відповідача та наголошено, що первинним документами підтверджено передачу в користування обладнання, яке повинно бути повернуто позивачу.

18.12.2019 електронною поштою від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 910/16350/19 (яке не скріплене електронним цифровим підписом).

Стаття 170 Господарського процесуального кодексу України встановлює загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення. Так, будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву, клопотання або заперечення, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для такої фізичної особи), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України; найменування суду, до якого вона подається; номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі; зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; підстави заяви (клопотання, заперечення); перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення); інші відомості, які вимагаються цим Кодексом. Вимога вказати в заяві по суті справи, скарзі, заяві, клопотанні або запереченні ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України стосується лише юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України. Іноземна юридична особа подає документ, що є доказом її правосуб`єктності за відповідним іноземним законом (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо). Письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Згідно з ч. 8 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Разом з тим, як вбачається з клопотання відповідача, яке 18.12.2019 електронною поштою надійшло до суду, зазначене клопотання не містить електронного цифрового підпису учасника справи (його представника), що порушує імперативні приписи ч. 2 ст. 170 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 Господарського процесуального кодексу України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З огляду на вищезазначене, суд залишає клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, яке не скріплено електронним цифровим підписом, без розгляду.

Також, через канцелярію суду 18.12.2019 від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

В клопотанні зазначено, що в провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/16350/19 від 26.11.2019 за позовною заявою ПП "Фор-Саж" до Корпорації "Укрінмаш" про зобов`язання виконати обов`язки за договором № 01/09/2016-1 від 20.08.2016 та стягнення штрафу. 17.12.2019 за вихідним № 1/107 Корпорація "Укрінмаш" направила позовну заяву до Господарського суду Київської області про визнання нікчемним договору позички обладнання № 01/09/2016-1 від 20.08.2016, укладеного між Корпорацією "Укрінмаш" та ПП "Фор-Саж". Враховуючи викладене на підставі ст. 201 ЦПК України відповідач просить зупинити розгляд справи № 910/16350/19 від 26.11.2019 до вирішення питання по суті.

Відповідно до ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: 5) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідачем не надано суду доказів звернення до Господарського суду Київської області саме з позовною заявою про визнання недійсним договору № 01/09/2016-1 від 20.08.2016 (не надано копію позовної заяви, а копії фіскальних чеків та рекомендованого повідомлення про вручення не містять інформації щодо документів, направлених до Господарського суду Київської області) та не надано суду належних та допустимих доказів відкриття провадження у справі Господарським судом Київської області за позовом Корпорації "Укрінмаш" до ПП "Фор-Саж" про визнання недійсним договору № 01/09/2016-1 від 20.08.2016.

Суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі № 910/16350/19.

23.12.2019 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 27.01.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.02.2020 року.

28.01.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

18.02.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на підставі ст. 201 ЦПК України.

В судове засідання 20.02.2020 представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Судом оголошено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Позивач з посиланням на ст. 227 ГПК України заперечував проти задоволення клопотання відповідача та зазначив про затягування відповідачем розгляду справи.

Відповідно до ст. 207 ГПК України головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Відповідно до ст. 195 ГПК України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1 - 3 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: 1) смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; 2) необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи; 3) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Оскільки, відповідач звернувся з відповідним клопотанням після закриття підготовчого провадження у справі, а на стадії розгляду справи по суті відсутні, передбачені ГПК України обставини, що надають право суду зупинити провадження у справі, суд протокольною ухвалою відмовив відповідачу у зупиненні провадження у справі.

Судом оголошено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Позивач заперечував проти задоволення відповідного клопотання.

Відповідно до ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд вважає клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не обгрунтованим, а його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, в зв`язку з чим протокольною ухвалою відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 20.02.2020 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача просив позов задовольнити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

17.07.2016 між Фізичною особою-підприємцем Назарець Ярославом Володимировичем (продавець) та Приватним підприємством "ФОР-САЖ" (покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно якого позивачем був придбаний продольно-обрізний станок, бувший у використанні у кількості 1 штука, вартістю 299425,00 грн. Факт приймання-передачі купленого верстата підтверджується актом приймання-передачі обладнання від 21.07.2016, підписаний продавцем та покупцем. На підтвердження обставин щодо купівлі-продажу верстата до матеріалів справи долучено видаткову накладну № 1 від 21.07.2016 на загальну суму 299425,00 грн.

20.08.2016 між Приватним підприємством "ФОР-САЖ" (позикодавець) та Корпорацією "Укрінмаш" (користувач) укладено договір позички обладнання № 01/09/2016-1.

Згідно п. 1.1-1.3 договору, Позичкодавець зобов`язується передати Користувачеві в безоплатне користування обладнання (далі - Майно), а саме продольно-обрізний станок. Цільове призначення Майна: призначений для поздовжнього розпилювання необрізної дошки на обрізні пиломатеріали. Позичкодавець гарантує, що на момент підписання Сторонами цього договору Майно не є проданим, переданим у користування іншим особам, у заставі, під арештом не знаходиться, судових справ щодо нього не ведеться, будь-яких інших відомих йому прав третіх осіб на Майно немає. Вартість Майна, становить 299 425,00 гри. (Двісті дев`яносто дев`ять тисяч чотириста двадцять п`ять гривень 00 копійок).

Договір є укладеним із моменту його підписання Сторонами, та діє протягом трьох років. Кожна Сторона може відмовитися від договору, попередивши письмово іншу Сторону за тридцять днів до дати бажаного закінчення дії договору. Умови договору зберігають чинність протягом усього строку його дії і до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань (п. 2.1-2.3 договору).

Відповідно до п. 3.2-3.5 договору Користувач вступає у користування Майном не раніше дня підписання Сторонами Акта приймання-передачі, який є невід`ємною частиною цього договору. Користувач зобов`язаний в останній день строку цього договору повернути Позичкодавцеві Майно у стані не гіршому, ніж той, у якому Майно було передано Користувачу за Актом приймання-передачі, із урахуванням нормального зносу. Обов`язок із підготовки Акта приймання-передачі (повернення) Майна покладається на Користувача. У результаті укладення цього договору право власності на Майно до Користувача не переходить.

Згідно п. 5.2.2 договору користувач зобов`язаний: повернути Позичкодавцеві Майно в установленому цим договором порядку.

Відповідно до п. 7.3 договору При порушенні Користувачем строку повернення Майна він повинен сплатити Позичкодавцеві штраф грошовими коштами у розмірі 10% від вартості Майна.

Зміни, доповнення до цього договору допускаються за взаємною згодою Сторін. Цей договір може бути припинений (в тому числі шляхом розірвання) в порядку та на підставах, передбачених цим договором та чинним законодавством України. Правочин, що вносить зміни до цього договору, має бути укладений Сторонами письмово (п. 10.1-10.3 договору).

Відповідно до п. 11.1-11.3 договору сторони підтверджують, що цей договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів цього виду, і жодна зі Сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним. Сторони підтверджують, що в разі якщо яка-небудь умова цього договору стане або буде визнана недійсною у зв`язку з протиріччям якому-небудь закону, ця умова не братиметься до уваги або ж Сторонами будуть вжиті заходи щодо зміни договору в тій мірі, щоб зробити договір дійсним і зберегти в повному обсязі наміри Сторін. Після підписання цього договору всі попередні переговори щодо нього, переписка, попередні договори і протоколи про наміри з питань, які так чи інакше стосуються цього договору, втрачають юридичну силу.

Позивач долучив до матеріалів справи акт приймання-передачі майна від 01.09.2016, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв: продольно-обрізний станок, призначений для поздовжнього розпилювання необрізної дошки на обрізні пиломатеріали у кількості 1 штука, вартістю 299425,00 грн.

Додатковою угодою № 1 від 31.03.2019 сторони погодили припинити достроково з 31.03.2019 дію договору позички обладнання № 01/09/2016-1 від 20.08.2016. Користувачеві передати, а Позичкодавцеві прийняти обладнання згідно акту приймання- передачі, яке знаходилося в безоплатному користуванні. Дана Додаткова угода набирає чинності 31 березня 2019 року і є невід`ємною частиною Договору позички обладнання №01/09/2016-1 від 20.08.2016 р.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою № 1 про повернення майна від 28.08.2019, в якій зазначив про припинення договору № 01/09/2016-1 від 20.08.2016 та необхідність повернути за актом-приймання передачі майно (докази направлення в матеріалах справи).

06.09.2019 відповідач звернувся до позивача з листом, в якому вказав, що в договорі відсутні відомості про власника майна і позивачем право власності не підтверджено. На думку відповідача наданий договір купівлі-продажу не підтверджує право власності на майно. Відповідач вказав, що майно було вивезено представником позивача Карча А.В.

14.08.2019 представниками позивача та відповідача було складено та підписано акт наявності майна, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Туполєва, 8. Даним актом підтверджено наявність майна: продольно-обрізний станок, призначений для поздовжнього розпилювання необрізної дошки на обрізні пиломатеріали у кількості 1 штука, вартістю 299425,00 грн.

Позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою № 2 про сплату штрафу від 19.09.2019, в якому просив негайно сплатити штраф у розмірі 29942,50 грн (докази направлення в матеріалах справи).

Відповідач звернувся до позивача з листом, в якому вказав, що позивачем не підтверджено право власності на майно, яке він просить повернути.

Відповідачем також долучено договір № ЮД-090-1/16 від 20.08.2016 оренди приладів, устаткування й інших технічних засобів, укладений між позивачем та відповідачем, згідно якого відповідачу було передано: верстат пиляльний, верстат фрезерний, заточувальний верстат, самохідний вилковий навантажувач з двигуном на загальну суму 3420215,72 грн. Передача верстатів в оренду підтверджена актом приймання-передачі в оренду приладів, устаткування й інших технічних засобів від 20.08.2016 та актом від 01.11.2016.

Відповідач також надав до матеріалів справи рахунок-фактуру № СФ-1308-20 від 13.08.2018 на суму 36000,00 грн - верстат обрізний та видаткову накладну № РН-2510-25 від 25.10.2018 на суму 36000,00 грн - верстат обрізний (постачальник ФОП Богуненко М.Ю, одержувач Корпорація "Укрінмаш".

Відповідачем також долучені пояснювальні записки ОСОБА_1., ОСОБА_2. та ОСОБА_3 . , в підтвердження обставин щодо вивезення з території відповідача продольно-обрізний станок. Також відповідач долучив акти повернення обладнання, технічних засобів, інструменту. У зазначених актах вказано, що позивач має намір за власний кошт вивезти належне йому майно з приміщень відповідача протягом 18-31.03.2019.

Суд зазначає, що пояснювальні записки не є належними, допустимими та вірогідними доказами в підтвердження будь-яких обставин, оскільки, не є первинними документами, що підтверджують здійснення господарських операцій. Крім того, вищезазначені акти підтверджують лише намір вивезти майно, проте не підтверджують обставин щодо його вивезення.

Позивач просить повернути йому передане в користування майно та сплати штраф за його несвоєчасне повернення.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Згідно ст. 827, 829, 831 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Позичкодавцем може бути фізична або юридична особа. Особа, яка здійснює управління майном, може бути позичкодавцем за згодою власника. Якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування.

Відповідно до ст. 833 ЦК України користувач несе звичайні витрати щодо підтримання належного стану речі, переданої йому в користування. Користувач зобов`язаний: 1) користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі; 2) користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором; 3) повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.

Відповідно до ст. 836 ЦК України Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Суд відзначає, що при укладенні договору сторони засвідчили, що цей договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів цього виду, і жодна зі Сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним. Сторони підтверджують, що в разі якщо яка-небудь умова цього договору стане або буде визнана недійсною у зв`язку з протиріччям якому-небудь закону, ця умова не братиметься до уваги або ж Сторонами будуть вжиті заходи щодо зміни договору в тій мірі, щоб зробити договір дійсним і зберегти в повному обсязі наміри Сторін.

Отже протягом усього періоду користування верстатом з 2016 по 2019 рік у відповідача не виникало сумніву щодо права позивача позичати верстат. Суд відзначає, що договір позички не містить положень і про те, що верстат не є власністю позичальника, а належить третій особі. Натомість, договір купівлі-продажу та первинні документи до нього саме підтверджують обставини, щодо набуття позивачем у власність майна, переданого за договором позички відповідачу. Обставини щодо права власності позивача на предмет позички фактично не входять до предмету доказування у даній справі, оскільки, відсутність права у позивача на позичку майна є підставою для недійсності правочину, вимогу про що не було заявлено в рамках даного спору.

Суду не було надано належних та допустимих доказів того, що договір № 01/09/2016-1 від 20.08.2016 є недійсним (визнаний таким у судовому порядку), а тому він є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно п. 5.2.2 договору користувач зобов`язаний: повернути Позичкодавцеві Майно в установленому цим договором порядку.

Оскільки, сторони досягли згоди щодо дострокового припинення договору № 01/09/2016-1 від 20.08.2016, майно, передане за вказаним правочином підлягає поверненню позивачу.

В зв`язку з чим вимоги позивача в частині повернення майна визнаються судом обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд відзначає, що відповідачем не надано суду належних, допустимих та вірогідних доказів того, що продольно-обрізний станок, призначений для поздовжнього розпилювання необрізної дошки на обрізні пиломатеріали у кількості 1 штука, вартістю 299425,00 грн був повернутий ним позивачу.

Щодо вимог про стягнення штрафу.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по виконанню робіт не виконав, допустивши прострочення виконання договірного зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 549 ЦК України, Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 7.3 договору При порушенні Користувачем строку повернення Майна він повинен сплатити Позичкодавцеві штраф грошовими коштами у розмірі 10% від вартості Майна.

Суд перевірив розрахунок штрафу здійснений позивачем та вважає його обгрунтованим, а суму штрафу у розмірі 29942,50 грн такою, що підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України. Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїм вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищезазначене, позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Корпорацію "Укрінмаш" (03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, 8, ) повернути за актом приймання-передачі Приватному підприємству Фор-Саж" (08298, Київська область, м. Ірпінь, селище міського типу Коцюбинське, вул. Шевченка, буд. 71, ) майно, а саме: продольно-обрізний станок, цільове призначення: для поздовжнього розпилювання необрізної дошки на обрізні пиломатеріали, кількістю 1 штука, вартістю 299425,00 грн.

3. Стягнути з Корпорації "Укрінмаш" (03062, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, 8, ) на користь Приватного підприємства Фор-Саж" (08298, Київська область, м. Ірпінь, селище міського типу Коцюбинське, вул. Шевченка, 71, ) штраф у розмірі 29942 (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот сорок дві) грн 50 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн. 00 коп.

4. Після набранням рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 27.02.2020

Суддя І.В.Усатенко