ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2020 р. Справа№ 910/6403/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Агрикової О.В.

Євсікова О.О.

розглянувши у письмовому провадженні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 (повний текст складено 29.11.19)

у справі №910/6403/19 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

до Акціонерного товариства "Банк Альянс"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ІТ - Інтегратор"

про стягнення 12182,40 грн,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Банк Альянс" про стягнення 12182,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем, як гарантом, не виконано своїх зобов`язань з виплати позивачу грошових коштів за банківською гарантією 29.11.2018 № 98-17/299 на суму 12182,40 грн, виданою ним в забезпечення виконання зобов`язань постачальника - Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ - Інтегратор" за договором поставки 06-1/3116-18 від 12.12.2018, які були виконані постачальником несвоєчасно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача; замінено позивача - Державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго" його правонаступником - Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 у справі №910/6403/19 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату звернення позивача до Банку з вимогою №01/8666 від 13.03.2019 зобов`язання з поставки товару були виконані у повному обсязі; рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі №910/7272/19 стягнуто з постачальника передбачену Договором пеню за несвоєчасну поставку товару. При цьому суд зазначив, що у даному випадку має місце зловживання позивачем власними цивільними правами, і пред`явлення даного позову не зумовлене настанням обставин, з якими чинне законодавство пов`язує сплату коштів за гарантією, а фактично спрямоване на отримання позивачем додаткової вигоди.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 у справі №910/6403/19 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі скаржником викладено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, аналогічні тим, які викладено в позовній заяві. При цьому позивач стверджував, що судом не враховано правову природу гарантії, її самостійний характер від основного зобов`язання, у зв`язку з чим помилково взяв до уваги обставини сплати постачальником відповідно до умов договору поставки штрафних санкцій за порушення строків поставки товару, не врахував, що сама по собі сплата постачальником штрафних санкцій за договором не усуває факту допущеного правопорушення та не позбавляє позивача права на задоволення своїх вимог за рахунок гарантії, зазначені способи забезпечення виконання зобов`язання (штрафні санкції та гарантія) не є взаємовиключними, що підтверджується судовою практикою, викладеною в постановах Верховного Суду від 01.04.2019 у справі №910/2693/18, від 12.03.2019 у справі №910/12842/17. Також скаржник вважає помилковими посилання суду першої інстанції на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №904/9536/17, вказуючи, що обставини у вищевказаній справі суттєво відрізнялись від обставин у справі №910/6403/19, зокрема, принципово різними були умови банківських гарантій.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 у справі №910/6403/19. Постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

17.02.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення, в яких викладено заперечення на доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини десятої статті 270 ГПК України розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

12.12.2018 між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго", як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "IT-Інтегратор", як постачальником, укладено договір поставки №06-1/3116-18 (далі - Договір поставки), згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупцю в порядку та строки, що встановлені договором, товар (серверне обладнання) у кількості, за ціною, з характеристиками (якістю) згідно з додатком 1 до договору, з іншими умовами договору, а покупець зобов`язався здійснити оплату належно поставленого товару на умовах договору.

Відповідно до п. 4.1 Договору поставки постачальник зобов`язаний поставити товар не пізніше 15.01.2019.

При цьому виконання зобов`язань постачальника забезпечується банківською гарантією (про що зазначено, зокрема, у розділі 13 Договору).

Так, для забезпечення виконання зобов`язань постачальника за Договором поставки відповідач - Акціонерне товариство "Банк Альянс", видав безумовну і безвідкличну гарантію виконання зобов`язань від 29.11.2018 №98-17/299 на суму 12182,40 грн (далі - Гарантія), за умовами якої AT "Банк Альянс" (гарант) безумовно, тобто за першою вимогою ДП "НЕК "Укренерго" (бенефіціара) без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов, та безвідклично приймає на себе зобов`язання заплатити бенефіціару протягом п`яти робочих днів з моменту отримання письмової вимоги бенефіціара відповідну грошову суму у випадку порушення ТОВ "ІТ-Інтегратор" (принципалом) зобов`язань за Договором.

Як стверджував позивач в позовній заяві, постачальник здійснив поставку товару лише 18.01.2019, тобто з порушенням встановленого терміну, що підтверджується актами приймання-передачі товару №СЭк-28625.1 та №СЭк-28625.2 від 18.01.2019 (а.с. 24, 25).

У зв`язку з порушенням ТОВ "ІТ-Інтегратор" строків поставки товару, 13.03.2019 позивач звернувся до Банку з вимогою №01/8666, якою вимагав сплатити 12182,40 грн за гарантією (а.с. 27).

Однак, AT "Банк Альянс" у листі №05.3/01-961 від 28.03.2019, направленому Державному підприємству "Національна енергетична компанія "Укренерго", відмовило у виплаті банківської гарантії у сумі 12182,40 грн, посилаючись на те, що на момент пред`явлення вимоги принципал виконав умови договору поставки та здійснив поставку товару в повному обсязі, а гарантія, відповідно до законодавства, не може забезпечувати зобов`язання, яке є виконаним.

У зв`язку з тим, що гарант відмовив бенефіціару у виплаті банківської гарантії Державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулось до господарського суду із позовом у цій справі про стягнення 12182,40 грн за банківською гарантією №98-17/299 від 29.11.2018.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України гарантія є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 200 Господарського кодексу України, гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 2, 3 статті 563 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії; вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі, до якої додаються документи, зазначені у гарантії, та вказується, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Загальний порядок, умови надання та отримання банками гарантій/контргарантій та їх виконання урегульований Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України №639 від 15.12.2004, відповідно до підпункту 9 пункту 3 якого гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Згідно з підпунктом 8 пункту 3 зазначеного Положення гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин.

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що в гарантії (письмовому підтвердженні) банк як гарант визначає вид та обсяг забезпечуваного ним зобов`язання боржника.

Як встановлено вище, за змістом виданої відповідачем гарантії № 98-17/299 від 29.11.2018 гарант безумовно, тобто за першою вимогою ДП "НЕК "Укренерго" (бенефіціара) без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов, та безвідклично приймає на себе зобов`язання заплатити бенефіціару протягом п`яти робочих днів з моменту отримання письмової вимоги бенефіціара відповідну грошову суму у випадку порушення ТОВ "ІТ-Інтегратор" (принципалом) зобов`язань за Договором.

При цьому, у змісті виданої відповідачем гарантії гарант не конкретизував, яке саме порушення принципалом зобов`язання за договором поставки забезпечується ним як гарантом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У розумінні наведеної норми, яка надає визначення порушення зобов`язання, останнє може бути двох видів. По-перше, це невиконання зобов`язання, яке виникає якщо його сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов`язання (не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо), або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов`язання мають утримуватися. По-друге, це неналежне виконання зобов`язання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі невідповідності виконання зобов`язання критеріям належності, можна говорити про неналежне виконання, а отже порушення зобов`язання.

За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів встановлено, що права та обов`язки позивача та третьої особи у цій справі виникли на підставі договору поставки №06-1/3116-18 від 12.12.2018.

Згідно зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 Цивільного кодексу України (стаття 663 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що своєчасність поставки товару постачальником є критерієм належності виконання зобов`язання з поставки товару, то пропущення постачальником встановленого в договорі строку поставки товару буде свідчити про порушенням зобов`язання з поставки товару.

Відповідно до п. 4.1 Договору поставки постачальник зобов`язаний поставити товар не пізніше 15.01.2019.

Проте, як вбачається з наявних в матеріалах справи копій актів приймання-передачі товару №СЭк-28625.1 та №СЭк-28625.2 від 18.01.2019, та не заперечується учасниками справи, постачальник здійснив поставку товару 18.01.2019, тобто з порушенням встановленого договором поставки строку.

Факт невиконання відповідачем взятого на себе обов`язку щодо своєчасної поставки товару за договором поставки встановлено також в рішенні Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі №910/7272/19, яким задоволено позов ПАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення з ТОВ "ІТ-Інтегратор" 487,30 грн пені за несвоєчасну поставку товару за договором поставки №06-1/3116-18 від 12.12.2018, нарахованої у період з 16.01.2019 по 17.01.2019 включно.

В силу положень частини четвертої ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§.42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, обставини невиконання відповідачем взятого на себе обов`язку щодо своєчасної поставки товару за договором поставки, які встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі №910/7272/19 мають преюдиціальне значення і не потребують повторного доказування.

Відповідно до частини 1 статті 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредитору грошову суму відповідно до умов гарантії.

Врахувавши встановлені обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що гарантійний випадок за наданою відповідачем гарантією є таким, що настав, оскільки факт порушення принципалом виконання зобов`язання зі своєчасної поставки товару є доведеним, а у відповідача (гаранта) відповідно до частини 1 статті 563 Цивільного кодексу України за вимогою кредитора (бенефіціара) виник обов`язок сплатити позивачу (кредитору) грошову суму відповідно до умов виданої ним гарантії.

При цьому, виконання принципалом зобов`язання з поставки товару в повному обсязі не спростовує того факту, що таке зобов`язання він виконав з порушенням умов договору, а саме: з порушенням строку поставки товару.

За змістом гарантії № 98-17/299 від 29.11.2018 має значення лише сам факт порушення принципалом зобов`язання за договором. Отже, одного лише факту наявності прострочення виконання основного зобов`язання (незалежно від періоду та обсягу простроченого зобов`язання) достатньо для заявлення бенефіціаром вимоги до гаранта про виплату відповідного забезпечення.

За своєю правовою природою гарантія має автономний (незалежний) характер від основного зобов`язання та відповідно не залежить від обставин припинення основного зобов`язання. У зв`язку з цим виплата гарантом суми, на яку видано гарантію, жодним чином не може зараховуватись в рахунок виконання основного зобов`язання та відповідно впливати на його чинність/припинення. У свою чергу сплата принципалом (постачальником) відповідно до умов договору поставки штрафних санкцій за порушення строків поставки товару не виключає обов`язку гаранта сплатити кредитору грошову суму за гарантією, оскільки сама по собі сплата постачальником штрафних санкцій за договором не усуває факту допущеного порушення зобов`язання та не позбавляє кредитора права на задоволення своїх вимог за рахунок гарантії. Тобто зазначені способи забезпечення виконання зобов`язання (штрафні санкції та гарантія) не є взаємовиключними. Однак, місцевий господарський суд не врахував наведеного, не врахував правову природу гарантії, її самостійний (автономний) характер від основного зобов`язання, у зв`язку з чим помилково в обґрунтування відмови у задоволенні позову послався на обставини сплати постачальником штрафних санкцій.

Відповідна правова позиція викладена також в постановах Верховного Суду від 01.04.2019 у справі №910/2693/18, від 12.03.2019 у справі №910/12842/17.

Згідно з частинами 2 - 4 статті 563 Цивільного кодексу України вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Відповідно до частини 1 статті 565 Цивільного кодексу України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Колегією суддів встановлено, що вимога позивача (кредитора) до гаранта про сплату грошової суми була надіслана ним у визначеному в гарантії порядку та строки, відповідає вимогам, встановлених в гарантії.

З огляду на викладене, враховуючи факт настання гарантійного випадку за гарантію №98-17/299 від 29.11.2018 (порушення виконання принципалом зобов`язання з поставки товару у строк, визначений договором) та невиконання відповідачем (гарантом) обов`язку з виплати грошової суми у розмірі 12182,40 грн за гарантією у встановлені в ній строки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Помилковим є посилання в оскаржуваному рішенні суду на постанову Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №904/9536/17, оскільки обставини у зазначеній справі щодо змісту банківської гарантії та обсягу забезпеченого за нею зобов`язань є іншими, ніж у даній справі №910/6403/19, оскільки гарантія у справі №904/9536/17 забезпечувала саме невиконання принципалом своїх зобов`язань за договором, а не порушення таких зобов`язань, що має місце у спірних правовідносинах між сторонами у справі №910/6403/19. Тобто правові висновки Верховного Суду у справі №904/9536/17 були зроблені на підставі інших, ніж у цій справі, фактичних обставин, у зв`язку з чим такі висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у даній справі.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За результатами перегляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 у справі №910/6403/19 - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281 - 283 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 у справі №910/6403/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Альянс» на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" грошових коштів за гарантією в розмірі 12182,40 грн, 1921 грн витрат по сплаті судового збору, сплаченого за подання позову, 2881,50 грн витрат по сплаті судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ із зазначенням необхідних реквізитів.

Матеріали справи №910/6403/19 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді О.В. Агрикова

О.О. Євсіков