Справа № 910/5755/19
Судді Північного апеляційного господарського суду Коротун О.М.
у справі №910/5755/19 (суддя - Підченко Ю.О.)
за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські Електромережі»,
Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі»
до Акціонерного товариства «Хмельницькобленерго»,
Приватного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго»,
Державного підприємства «Національна Атомна Енергогенеруюча Компанія «Енергоатом»,
Публічного акціонерного товариства «Центренерго»,
Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго»,
Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг України (НКРЕКП)
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимоги щодо предмета спору на стороні відповідачів: Державного підприємства «Енергоринок»,
Антимонопольного комітету України,
Міністерства енергетики та захисту довкілля України
про визнання недійсними пунктів додатку до договору
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 (повне рішення складено 19.08.2019)
Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпровські електромережі» (далі - АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі») та Акціонерне товариство «ДТЕК «Донецькі електромережі» (далі - АТ «ДТЕК «Донецькі електромережі») звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Хмельницькобленерго» (далі - АТ «Хмельницькобленерго»), Приватного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» (далі - ПАТ «Прикарпаттяобленерго»), Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом»), Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - ПАТ «Центренерго»), Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» (далі - ПАТ «Укргідроенерго»), Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) про визнання недійсними пунктів 6.3.3.4. та 6.3.3.5. додатку до договору між членами оптового ринку електричної енергії (далі - ДЧОРЕ) України від 15.11.1996 з моменту їх внесення до умов договору.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані пункти були включені до додатку 4 до ДЧОРЕ неправомірно та їх відсутність жодним чином не вплине на дійсність решти умов договору та договору вцілому. Так, позивачі зазначали, що порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії ДП «Енергоринок» є не договірною умовою ,а законодавчим приписом. Додавши п. 6.3.3.4, радою оптового ринку електричної енергії (далі - рада ОРЕ) внесено зміни до Інструкції про порядок використання коштів оптового ринку (додаток № 4 до ДЧОРЕ) (далі - ІВКОР) щодо зарахування в оплату заборгованості за графіками договорів про реструктизацію та за графіками, затвердженими рішеннями судів про розстрочку, термін сплати за якими не настав, чим порушено норми законодавства.
Також позивачі вказували, що виключне право визначати, яка саме заборгованість (за який період) і в якому розмірі сплачується за договором купівлі-продажу перетоків належить позивачеві 2, а тому включення до ІВКОР п. 6.3.3.5 є порушенням норм ст. 188 Господарського кодексу України, ст. 525 Цивільного кодексу України, ст. 23 Закону України «Про електроенергетику», постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 №263, двосторонніх договорів між позивачем 2 та ДП «Енергоринок».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 позовні вимоги АТ «ДТЕК Дніпровські Електромережі» та АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» задоволено повністю. Визнати недійсними пункти 6.3.3.4. та 6.3.3.5 додатку 4 до договору між членами оптового ринку електричної енергії України від 15.11.1996 з моменту їх внесення до умов договору. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачами було вірно визначено коло відповідачів, оскільки останні були голосуючими директорами та голосували «за» прийняття оспорюваних положень до договору. Також, до списку відповідачів включено і НКРЕКП у зв`язку з голосуванням члена за прийняття спірних змін до договору.

Стосовно недійсності оспорюваних змін, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу 2 було надано розстрочку виконання рішень суду за ухвалами господарських судів. Враховуючи викладене та те, що виконання рішення суду є невід`ємною стадією процесу правосуддя, суд першої інстанції дійшов висновку, що жоден договір не може змінювати порядок їх виконання. Зміна порядку виконання рішення суду, що набрало законної сили на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ГПК України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що регулювання економічних та організаційних відносин на оптовому ринку електричної енергії України здійснюється НКРЕКП, тоді як ці ж відносини на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, регулюються виключно положеннями постанови КМУ № 263 Кабінету Міністрів України.

Неможливість погашення заборгованості з різниці перетоків електричної енергії неконтрольованої території (НКТ) за рахунок коштів, отриманих за результатами здійснення AT «ДТЕК Донецькі електромережі» діяльності з постачання електричної енергії на контрольованій території (КТ), підтверджується аналізом положень укладеного між ДП «Енергоринок» та позивачем 2 договору від 19.08.2008 № 4863/01 купівлі-продажу електричної енергії та від 12.06.2015 № 11296/01 купівлі-продажу різниці перетоків електричної енергії. А тому включення до ІВКОР п. 6.3.3.5 є порушенням норм ст. 188 Господарського кодексу України, ст. 525 Цивільного кодексу України, ст. 23 Закону України «Про електроенергетику», постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 № 263, двосторонніх договорів між позивачем-2 та ДП «Енергоринок».

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020, у складі колегії судді: головуючий суддя - Коротун О.М., суді: Майданевич А.Г, Сулім В.В. ухвалено залишити апеляційні скарги ДП «Національна Атомна Енергогенеруюча Компанія «Енергоатом», ДП «Енергоринок», ПАТ «Укргідроенерго», НКРЕКП без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 - без змін.

Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020, вважаю за необхідне в порядку ч. 3 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України письмово викласти свою окрему думку.

Між учасниками справи склалися правовідносини з виробництва, передачі, розподілу, постачання та купівлею-продажем електричної енергії та урегулювання таких відносин у порядку, визначеному законом. Спір стосується правомірності зміни порядку розрахунків операторами системи розподілу з оптовим постачальником (ДП «Енергоринок»).

Як було зазначено правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі було визначено Законом України «Про електроенергетику» у відповідній редакції (чинній на момент виникнення спору).

Відповідно до ст. 2 указаного Закону, останній регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, державним наглядом за безпечним виконанням робіт на об`єктах електроенергетики незалежно від форм власності, безпечною експлуатацією енергетичного обладнання і державним наглядом за режимами споживання електричної і теплової енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням.

Регулювання відносин в електроенергетиці має особливості, визначені Законом. Ці особливості викликані об`єктивними умовами функціонування галузі: постійним і безперервним збалансуванням виробництва і споживання електричної енергії, для забезпечення якого встановлюється єдине централізоване диспетчерське (оперативно-технологічне) управління об`єднаною енергетичною системою України; централізованим теплопостачанням споживачів теплоелектроцентралями і котельнями, які входять до об`єднаної енергетичної системи України (ст. 4 Законом України «Про електроенергетику»).

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про електроенергетику» з метою забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії як складової енергетичної безпеки України запроваджуються стандарти операційної безпеки функціонування об`єднаної енергетичної системи України та показники якості послуг з розподілу та постачання електричної енергії.

Предметом державного нагляду (контролю) в електроенергетиці є господарська діяльність, пов`язана з виробництвом, передачею, розподілом та постачанням енергії, а також з використанням енергії для власних потреб суб`єктами електроенергетики та споживачами енергії у частині технічної експлуатації електричних станцій і мереж, технічної експлуатації енергетичного обладнання споживачів енергії та суб`єктів електроенергетики, випробування та ремонту енергоустановок і мереж, режимів постачання та споживання електричної і теплової енергії, виконання робіт з проектування енергоустановок і мереж (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про електроенергетику»).

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електроенергетику» державне регулювання діяльності в електроенергетиці провадиться шляхом формування тарифної політики відповідно до законодавства, надання ліцензій на здійснення окремих видів діяльності в електроенергетиці, здійснення контролю за діяльністю суб`єктів електроенергетики та інших учасників ринку електричної енергії та встановлення відповідальності за порушення умов і правил здійснення ними діяльності в електроенергетиці та на ринку електричної енергії.

Аналіз наведених норм свідчить про важливість та пріоритетність державного контролю та регулювання сфери відносин в електроенергетиці, що пов`язано, у тому числі, із забезпеченням інтересів як окремих осіб (споживачів, постачальників, операторів, тощо), так і з енергетичною безпекою держави в цілому. А тому сфера урегулювання (державного контролю) відповідних відносин у редакції Закону України «Про електроенергетику», на відміну від ухваленого Закону України «Про ринок електричної енергії» (чинний на момент ухвалення даної постанови), достатньо висока.

Відповідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про електроенергетику» в електроенергетиці України діє єдина централізована диспетчерська система оперативно-технологічного управління виробництвом, передачею, розподілом та постачанням електричної енергії. Функції централізованого диспетчерського (оперативно-технологічного) управління об`єднаною енергетичною системою України та організацію паралельної роботи з енергетичними системами інших держав виконує державне підприємство, яке визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику в електроенергетичному комплексі. Централізоване диспетчерське (оперативно-технологічне) управління поширюється на суб`єкти господарської діяльності, об`єкти електроенергетики яких підключені до об`єднаної енергетичної системи України.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про електроенергетику» купівля всієї електричної енергії, виробленої на електростанціях, потужність чи обсяг відпуску яких перевищують граничні показники (крім випадків, передбачених цим Законом), та весь її оптовий продаж здійснюються на оптовому ринку електричної енергії України, крім електричної енергії, що купується (продається) відповідно до розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії».

За приписами ч. 8 ст. 15 Закону України «Про електроенергетику» оптовий ринок електричної енергії України створюється на підставі договору.

Як було зазначено вище, договір між членами Оптового ринку електричної енергії від 15.11.1996 є саме таким договором, укладення якого було прямо передбачено Законом.

Статтею 15 Закону України «Про електроенергетику» також визначено суб`єктів господарської діяльності, які можуть бути сторонами договору, наявність відповідної ліцензії у таких суб`єктів, тощо. У договорі визначаються мета та умови діяльності, права, обов`язки та відповідальність сторін.

Частиною 10 ст. 15 Закону України «Про електроенергетику» закріплено, що договір погоджується з центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику в електроенергетичному комплексі, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Антимонопольним комітетом України.

Такими органами є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, НКРЕКП та АМКУ.

Умови набрання чинності змін та доповнень до ДЧОРЕ передбачено і самим договором у його преамбулі, що кореспондуються із наведеною нормою права.

Указом Президента України від 10.09.2014 № 715/2014 затверджено «Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», згідно з п. 1 якого Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президентові України і підзвітним Верховній Раді України. НКРЕКП є органом державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг.

Основними завданнями НКРЕКП, згідно з п. 3 указаного Положення, зокрема, є: 1) державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на суміжних ринках, у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, на ринках природного газу, нафтового (попутного) газу, газу (метану) вугільних родовищ та газу сланцевих товщ (далі - природний газ), нафти та нафтопродуктів, а також перероблення та захоронення побутових відходів; 2) збалансування інтересів суб`єктів господарювання, споживачів і держави; 4) сприяння розвитку конкуренції у сферах виробництва і постачання електричної та теплової енергії, на ринку природного газу, а також перероблення побутових відходів; 5) забезпечення проведення цінової і тарифної політики у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, у нафтогазовому комплексі, сприяння впровадженню стимулюючих методів регулювання цін; 6) сприяння ефективному функціонуванню товарних ринків на основі збалансування інтересів держави, суб`єктів природних монополій та споживачів товарів (послуг), що виробляються (надаються) суб`єктами природних монополій.

Згідно з п. 13 Положення рішення НКРЕКП приймаються на засіданнях, які проводяться у формі відкритих або закритих слухань. У разі розгляду питань, що мають важливе суспільне значення, засідання проводяться у формі відкритих слухань, в яких беруть участь представники суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на суміжних ринках, об`єднань споживачів і громадськості.

Рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями. Ці рішення можуть бути оскаржені в установленому законодавством порядку.

22.09.2016 Верховною Радою України ухвалено Закон України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», який набув чинності 26.11.2016. Указаним Законом визначено правовий статус Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, її завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України. Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики, зокрема: діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії; діяльності з організації купівлі-продажу електричної енергії на ринку «на добу наперед» та внутрішньодобовому ринку, забезпечення купівлі електричної енергії за «зеленим» тарифом, трейдерської діяльності; діяльності з транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), надання послуг установки LNG, постачання природного газу; діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів та інших речовин трубопровідним транспортом.

З аналізу наведених норм права вбачається, що погодження умов ДЧОРЕ, зокрема, НКРЕКП є регуляторною та контролюючою функцією таких органів по відношенню до погоджених учасниками ДЧОРЕ умов такого договору та змін і доповнень до нього.

При цьому при розгляді даної справи, необхідно встановити правову природу ДЧОРЕ, як юридичного акту, оскільки відповідна обставина впливатиме на визначення як характеру спірних правовідносин, так і підсудності такого спору.

Як вбачається з матеріалів справи затвердження умов ДЧОРЕ, як і змін до нього, зокрема оспорюваних, здійснюється шляхом ухвалення відповідного рішення регулятором (НКРЕКП). У даному випадку оспорювання зміни було ухвалено постановою НКРЕКП № 2006 від 21.12.2018.

Отже, слід було врахувати посилання апелянтів на те, що НКРЕКП голосуючи, за оскаржуванні зміни ІВКОР, діяв саме як контролюючий орган, а не суб`єкт господарювання, що свідчить про реалізацію регулятором управлінських (регуляторних функцій). Тому позов про визнання недійсними пунктів договору до НКРЕКП (як відповідача) не підлягав задоволенню судом першої інстанції.

Оскаржуючи зміни до ІВКОР (додаток № 4 ДЧОРЕ), позивачами фактично заявлено про оскарження постанови НКРЕКП № 2006 від 21.12.2018, оскільки без останньої та погоджень з боку Міністерства енергетики та вугільної промисловості України і АМКУ такі зміни не було б реалізовано (не набули б чинності).

Таке нормативне врегулювання правовідносин у сфері електроенергетики свідчить про опосередковану участь органів державної влади (за участю суб`єктів владних повноважень) (Міненерговугілля, НКРЕКП та АМКУ) у внесенні змін та доповнень до ДЧОРЕ.

Норма ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ) дає визначення адміністративному договору, згідно з якою адміністративний договір - спільний правовий акт суб`єктів владних повноважень або правовий акт за участю суб`єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має форму договору, угоди, протоколу, меморандуму тощо, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону: а) для розмежування компетенції чи визначення порядку взаємодії між суб`єктами владних повноважень; б) для делегування публічно-владних управлінських функцій; в) для перерозподілу або об`єднання бюджетних коштів у випадках, визначених законом; г) замість видання індивідуального акта; ґ) для врегулювання питань надання адміністративних послуг.

Відповідно до п. 18, 19 ч. 1 ст. 4 КАСУ нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Адміністративні договори є зовнішньою формою вираження публічного адміністрування, за допомогою якого впроваджуються диспозитивний метод правового регулювання адміністративно-правових відносин між органами публічної адміністрації, а також між суб`єктами публічної адміністрації та приватними особами.

Адміністративний договір (угода) застосовується суб`єктами публічної адміністрації в тих випадках, коли застосування адмі ністративних актів є недоречним / неможливим або недоцільним, зокрема при регулюванні відносин надання адміністративних послуг. У даному випадку питання, урегульовано державний ринок електроенергетики, що належить до сфери забезпечення безпеки країни.

Враховуючи коло правовідносин які урегульовані ДЧОРЕ (створення оптового ринку та врегулювання взаємовідносин з виробництва, передачі, розподілу, постачання та купівлі-продажу електричної енергії)), широке коло учасників (згідно з реєстром членів ОРЕ станом на 01.04.2019 кількість членів становить 973 особи), не зафіксований строк дії (п. 20.1 ДЧОРЕ), форму укладення (договір) та елемент урегулювання таких правовідносин державою (погодження умов, змін та доповнень контролюючими органами та регулятором) слід дійти висновку, що між сторонами склалися правовідносини, які урегульовано актом, який містить ознаки як нормативно-правового акту, так і адміністративного договору. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що відносини склалися саме в публічно-правовій сфері (створення оптового ринку електроенергетики та забезпечення функціонування ринку електроенергетики), укладення такого було прямо передбачено Законом України «Про електроенергетику» (у чинній, на момент виникнення правовідносин, редакції).

А тому не можна погодитися з висновком про те, що ДЧОРЕ є виключно господарським договором (зобов`язанням), оскільки внесення змін та доповнень до нього не може бути реалізовано виключно волевиявленням його сторін в порядку ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, а потребує особливої легалізації (набрання чинності), а саме погодження регулятором, Міненерговугіллям та АМКУ, які в межах своїх повноважень реалізують владні управлінські функції, що обумовлює виникнення правовідносин, що мають публічно-правовий характер.

При цьому аналіз норм Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг не дає підстав вважати, що погодження змін до додатку № 4 (ІВКОР) до ДЧОРЕ не свідчить про те, що таке погодження зводиться до формальної перевірки дотримання процедур, порядку, тощо внесення змін до ДЧОРЕ. Відповідно, погодження змін ДЧОРЕ регулятором та контролюючими органами здійснюється щодо суті таких змін, що узгоджується із нормативними актами, які регулюють діяльність таких органів. А тому посилання позивачів на можливість скасування окремих положень додатку № 4 (ІВКОР), що не впливатиме на суть такого додатку вцілому, як і на положення ДЧОРЕ без оскарження рішення НКРЕКП, яким їх погоджено є необґрунтованими, оскільки окрім оскарження самих пунктів ІВКОР заявники фактично оскаржили їх погодження Міненерговугіллям, НКРЕКП та АМКУ, як суб`єктами владних повноважень, які здійснюють контроль у даній сфері. Суд першої інстанції не врахував наведеного, у зв`язку з чим дійшов передчасних висновків у справі.

Крім того, розглядаючи даний спір необхідно врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 19.03.2019 у справі №826/16994/15, в якій суд касаційної інстанції дійшов таких висновків.

Нормативно-правове регулювання статусу НКРЕКП та його місце у сфері енергетики та комунальних послуг дозволяє зробити висновок, що відповідач у цих відносинах є суб`єктом публічного права, створений з метою державного регулювання, моніторингу та контролю у сферах енергетики та комунальних послуг, тобто наділений владними управлінськими функціями, а тому є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС.

Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір за участю органу державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг, який в межах своїх повноважень реалізує владні управлінські функції, обумовлює виникнення правовідносин, що мають публічно-правовий характер, а тому цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

У контексті конкретних обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи відносин, які виникли між позивачами, відповідачами, третіми особами, а також сторонами ДЧОРЕ, визначенням статусу НКРЕКП (яка є відповідачем у даному спорі), Міненерговугілля та АМКУ, мети їх створення, завдань, поставлених перед ними, повноваженнями та функціями, які на них покладаються.

Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Статтею 5 КАСУ установлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами п. 1, 4 ч. 1 ст. 19 КАСУ юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

При цьому слід врахувати також те, що НКРЕКП не було учасником договору, а тому заявлені до нього не підлягають задоволенню.

У зв`язку з вищевикладеним заявлений позов в частині позовних вимог до НКРЕКП не може розглядатися в господарському судді. Відповідно, такий спір підлягаю розгляду в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим провадження у вказаній частині до НКРЕКП підлягало закриттю.

Що стосується решти відповідачів, то як зазначалося вище, оскаржувані позивачами зміни не набувають чинності без їх погодження НКРЕКП, Міненерговугіллям та АМКУ. А тому одночасне визнання недійсними оскаржуваних пунктів ІВКОР та факт чинності постанови НКРЕКП № 2006 від 21.12.2018 може призвести до правової невизначеності урегульованих (або ж неурегульованих) правовідносин, що в даному випадку свідчить про неефективно обраний спосіб захисту та не призведе до поновлення порушеного права. Отже, крім відсутності підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання правочину недійсним (ст. 203, 215 Цивільного кодексу України), враховуючи ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, в задоволенні даного позову до решти відповідачів (крім НКРЕКП) слід відмовити.

Суддя

Північного апеляційного

господарського суду О.М. Коротун

"26" лютого 2020 р.