РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.02.2020Справа № 910/17102/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., за участі секретаря судового засідання Топіхи І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод», Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Крюківщина

до Фізичної особи-підприємця Рудики Христини Антонівни, м. Київ

про стягнення 28 930,00 грн,

Представники:

від позивача: Кропачев О.В.;

від відповідача: Тітов С.О., Рудика Х .А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод» (далі - ТзОВ «Торговий дім Укрдіапрод»/позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Рудики Христини Антонівни (далі - ФОП Рудика Х.А./відповідач) про стягнення 28 930,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань згідно домовленостей між позивачем та відповідачем щодо виготовлення та розміщення рекламної продукції, відповідно сплачені кошти підлягають поверненню позивачу в повному обсязі.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 06.12.2019 позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначив на 13.01.2020.

13.01.2020 у судове засідання з`явився представник відповідача та просив відкласти судове засідання для підготовки відзиву на позов. Позивач у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

Суд оголосив перерву в судовому засіданні до 30.01.2020.

30.01.2020 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому ФОП Рудика Х. А. заперечила проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідачем роботи виконані в повному обсязі, проте позивач відмовився від прийняття цих робіт та вимагав повернути сплачені грошові кошти. Крім того, відповідач зазначає, що представниками позивача здійснювались спроби шахрайським шляхом заволодіти рекламною продукцією, яку виконала ФОП Рудика Х. А.

30.01.2020 у судове засідання з`явилися позивач (керівник) та представник відповідача. Суд встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив до 10.02.2020 та оголосив в судовому засіданні перерву до 20.02.2020.

20.02.2020 у судове засідання з`явився позивач (керівник), який позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проте відповіді на відзив у встановлений судом строк не подав. У судове засідання також з`явились представники відповідача, проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київ Техно-Пром» (найменування якого 24.12.2019 змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод») та Фізичною особою-підприємцем Рудикою Христиною Антонівною існували договірні зобов`язання, в межах яких відповідач зобов`язався виконати роботи щодо розробки та виготовлення рекламної продукції, а позивач зобов`язався прийняти та оплати виконані роботи.

22.03.2019 ФОП Рудика Х.А. виставила на оплату ТзОВ «Торговий дім Укрдіапрод» рахунок-фактуру № 4 на суму 28 930,00 грн. Назва послуг - рекламна продукція в асортименті.

25.03.2019 позивач платіжним дорученням № 43 здійснив оплату цього рахунку в розмірі 28 930,00 грн.

29.10.2019 позивач направив на адресу відповідача лист № 28 від 24.10.2019, в якому просив повернути сплачені грошові кошти в розмірі 28 930,00 грн, у зв`язку з невиконанням останнім домовленостей щодо виготовлення рекламної продукції.

В свою чергу, відповідач звернувся до позивача з претензією №1 від 12.11.2019, в якій просив прийняти виготовлену продукцію після підписання акту про отримання рекламної продукції та видаткової накладної.

Отже, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача сплачених грошових коштів в розмірі 28 930,00 грн, як авансового платежу за надання послуг з розробки та виготовлення рекламної продукції з підстав невиконання відповідачем взятих зобов`язань.

В свою чергу, відповідач заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що рекламна продукція виготовлена, проте позивач відмовляється її приймати, тому підстави для повернення грошових коштів відсутні.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. (ч. 2 ст. 509 ЦК України)

За приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За приписами статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Судом встановлено, що між сторонами укладено договір про надання послуг у спрощений спосіб, в межах якого відповідач зобов`язався виконати роботи щодо розробки та виготовлення рекламної продукції, а позивач зобов`язався прийняти та оплати виконані роботи.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного Кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що у відповідності до домовленостей сторін, відповідач виставив позивачу рахунок № 4 на оплату послуг з виготовлення рекламної продукції, який позивач оплатив платіжним дорученням № 43 від 25.03.2019.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем виконані роботи з виготовлення рекламної продукції, проте позивачем не прийняті. Натомість, позивач у своїй позовній заяві зазначає, що відповідачем взагалі не виконані роботи, передбачені домовленістю сторін.

Крім того, суд відзначає, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань. Також, суд наголошує, що позивачем не надані пояснення щодо обставин, викладених у відзиві на позовну заяву.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ТзОВ «Торговий дім Укрдіапрод» про стягнення з ФОП Рудики Х.А. грошових коштів в розмірі 28 930,00 грн, відповідно позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрдіапрод» відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено: 27.02.2020.

Суддя В.В. Бондарчук