ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2020м. ДніпроСправа № 904/461/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ільєнко Д.Ю.

та представників:

від позивача: Сичевська А.С.;

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БМ Дистрибушн 2.0" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 89594 від 04.09.2019 у загальному розмірі 373 175 грн. 67 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БМ Дистрибушн 2.0" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 89594 від 04.09.2019 у загальному розмірі 373 175 грн. 67 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 358 386 грн. 94 коп. - основний борг;

- 14 788 грн. 73 коп. - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 89594 від 04.09.2019 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем 06.11.2019 товару та, відповідно, наявністю боргу у сумі 358 386 грн. 94 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 7.13. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 01.12.2019 по 24.01.2020 в сумі 14 788 грн. 73 коп.

Ухвалою суду від 29.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд по суті за правилами спрощеного позовного провадження на 24.02.2020.

У судове засідання 24.02.2020 з`явився представник позивача. Представник відповідача у вказане судове засідання не з`явився, причин нез`явлення суду не повідомив, будь-яких клопотань від відповідача до суду не надходило, з приводу чого суд зазначає слідуюче.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 28.01.2020, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49000, м. Дніпро, проспект Олександра Поля, будинок 40, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.55-60).

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з частиною 6 статті 242 цього Кодексу днем вручення судового рішення є, окрім іншого, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Суд відзначає, що про день, час та місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомлення №912, з якого вбачається факт отримання ухвали суду відповідачем - 03.02.2020, отже завчасно (а.с.67-68).

При цьому, відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Більше того, ухвалою суду від 29.01.2020, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи дату отримання ухвали суду - 03.02.2020, відповідач мав подати відзив на позовну заяву в строк по 18.02.2020 включно.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 24.02.2019 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився. Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, участь у судовому засіданні його представника та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки:

- останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином (частина 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України);

- відповідач не повідомив про причини неявки його представника, отже, з урахуванням положень пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу за відсутності такого учасника.

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

Крім того, матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 24.02.2020 представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, представник позивача наполягав на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Також представник позивача наголошував на тому, що неявка у судове засідання представника відповідача, повідомленого належним чином про судове засідання, не є перешкодою для розгляду справи по суті.

У судовому засіданні були оглянуті оригінали первинних документів, на підставі яких позивачем заявлена до стягнення спірна заборгованість, а саме: договору поставки № 89594 від 04.09.2019, специфікації № 2 та № 3, видаткових накладних від 06.11.2019 та інші оригінали документів.

Враховуючи те, що норми пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначають одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також виконання завдання господарського судочинства - справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спору, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що відповідно до статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладено на сторін судового процесу, справа підлягає розгляду за наявними матеріалами та за відсутності представників відповідачів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 24.02.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 04.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "БМ Дистрибушн 2.0" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 89594 (далі - договір, а.с.10-21), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю майно (далі - товар), а покупець зобов`язаний прийняти товар та оплатити його на умовах та в порядку, вказаному в договорі (пункт 1.1. договору).

У пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє протягом 2 календарних років. Якщо жодна із сторін не виконала якого-небудь зобов`язання за договором, строк дії договору продовжується до моменту належного виконання цього зобов`язання.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, у пункті 1.2. договору сторони погодили, що найменування, із зазначенням кодів відповідно до Державного класифікатора продукції та послуг (у випадку, якщо постачальник є платником ПДВ), кількість, комплектність, характеристики, вартість товару вказуються в специфікаціях, які підписуються обома сторонами, додаються до договору та є його невід`ємною частиною.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Так, у пункті 2.2. договору сторони визначили, що строк поставки товару вказується у відповідній специфікації. Часткова або дострокова поставка товару допускається тільки за попередньої письмової згоди покупця. Постачальник зобов`язаний письмово повідомити покупця про готовність товару до поставки не пізніше ніж за 3 календарні дні до передбачуваної дати поставки.

Згідно із пунктом 3.1. договору загальна вартість товару за договором дорівнює загальній вартості товару відповідно до всіх специфікацій, підписаних обома сторонами в період дії договору. Вартість товару, поставленого згідно з кожною окремою специфікацією, зазначається у відповідній специфікації.

На виконання вказаних умов, до договору сторонами було підписано специфікацію № 2 від 05.11.2019 та додаток № 2 до договору, в яких сторони визначили найменування товару, його кількість, ціну та загальну вартість - 356 510 грн. 70 коп., а також умови поставки та оплати (а.с.26-27).

Також, до договору сторонами було підписано специфікацію № 3 від 05.11.2019 та додаток № 3 до договору, в яких сторони визначили найменування товару, його кількість, ціну та загальну вартість - 3 743 грн. 74 коп., а також умови поставки та оплати (а.с.28-29).

У вказаних специфікаціях сторони визначили строк поставки товару - 2-4 робочих дні з моменту заявки на поставку від покупця.

Відповідно до пунктів 2.4., 2.5. договору поставка товару вважається завершеною (зобов`язання постачальника по поставці товару вважається виконаним) з моменту передання постачальником товару та супровідної документації на товар покупцю, а також (у випадку необхідності, про що вказується у відповідній специфікації) збирання, встановлення (монтаж) та перевірки (випробування) працездатності товару представниками постачальника в офісі покупця, на складі покупця або в іншому місці, визначеного покупцем. Право власності на товар переходить до покупця з моменту передачі йому товару та супровідної документації на товар. Передача товару оформляється шляхом проставлення на видатковій товарній накладній відмітки про отримання товару, скріпленої підписом уповноваженого на те особи покупця та печаткою покупця. Ризик випадкової загибелі або пошкодження (псування) товару переходить до покупця з моменту передання йому товару та супровідної документації на товар.

Так, на виконання умов договору, позивачем 06.11.2019 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 360 254 грн. 44 коп. відповідно до наступних видаткових накладних:

- видаткової накладної № 1724 від 06.11.2019 на суму 356 510 грн. 70 коп. (а.с.33);

- видаткової накладної № 1774 від 06.11.2019 на суму 3 743 грн. 74 коп. (а.с.32).

Як вказує позивач, відповідачу були виставлені рахунки на оплату поставленого за вказаними накладними товару, а саме:

- рахунок на оплату № 4445 від 05.11.2019 на суму 356 510 грн. 70 коп. (а.с.30);

- рахунок на оплату № 4586 від 05.11.2019 на суму 3 743 грн. 74 коп. (а.с.31).

Суд зауважує, що товар, визначений умовами договору та специфікацій, у повній мірі відповідає товару, що було поставлено згідно з вказаними накладними, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаних накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення. Кожна з вказаних накладних підписана представником відповідача та скріплена його печаткою.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеними накладними відповідачем також не заявлено.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

Так, у пункті 3.3. договору сторони визначили, що оплата вартості товару по договору здійснюється покупцем в порядку, вказаному у відповідній специфікації. Зміна вартості товару за договором в сторону збільшення після повної або часткової оплати товару не допускається.

У специфікаціях № 2 та № 3 від 05.11.2019 та додатках № та № 3 до договору сторони визначили, що оплата товару здійснюється на умовах відстрочення платежу 25 календарних днів (з дати виписки видаткової накладної).

Відповідно до пункту 3.4. договору оплата вартості товару за договором здійснюється покупцем в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у договорі.

Як вказує позивач, станом на момент звернення із позовом до суду, відповідачем отриманий товар було оплачено лише частково в сумі 1 867 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 38547 від 02.12.2019 (а.с.34).

В той же час, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що поставлений 06.11.2019 позивачем товар не був у повному обсязі оплачений відповідачем у встановлені договором строки.

Суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за договором щодо своєчасного розрахунку за переданий йому 06.11.2019 товар не виконав, оплату в установлені в договорі (специфікації) строки не здійснив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 358 386 грн. 94 коп. (360 254,44 - 1 867,00).

У зв`язку із вказаними обставинами, позивачем на адресу відповідача 11.12.2019 було направлено лист за вих. № 320 від 10.12.2019 щодо порушення строків оплати, в якому він просив погасити заборгованість за поставлений згідно з видатковими накладними № 1724 від 06.11.2019 та № 1774 від 06.11.2019 товар на загальна суму 358 386 грн. 94 коп. (а.с.39-41). В матеріалах справи наявні докази направлення вказаного листа відповідачу - поштовий опис вкладення, фіскальний чек та накладна (а.с.42-43).

В подальшому, позивачем на адресу відповідача була направлена претензія за вих. № 3 від 17.01.2020 на суму 358 386 грн. 94 коп., в якій позивач вимагав у строк 5 банківських днів з дати отримання цієї претензії оплатити поставлений товар (а.с.44-47). Вказана претензія була направлена на юридичну адресу відповідача; докази її направлення відповідачу наявні в матеріалах справи (а.с.48-49).

Вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Отже, свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем 06.11.2019 товару відповідач порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 358 386 грн. 94 коп., що і є причиною спору.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача грошових коштів, які становлять вартість поставленого позивачем за договором поставки № 89594 від 04.09.2019 товару, який відповідач відмовився оплатити у добровільному порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи встановлений строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару 06.11.2019 за спірними видатковими накладними, судом встановлено, що строк оплати поставленого за ними товару, з урахуванням норм частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, є таким, що настав 02.12.2019.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження повної оплати поставленого позивачем 06.11.2019 товару відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу в сумі 358 386 грн. 94 коп. (360 254,44 - 1 867,00), шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 358 386 грн. 94 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 7.13. договору сторони передбачили, що у випадку порушення з вини покупця строків оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який нараховується пеня, від простроченої суми за кожен день прострочення.

Враховуючи вказане, за прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 7.13. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 01.12.2019 по 24.01.2020 в сумі 14 788 грн. 73 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем у позовній заяві (а.с.3), та встановлено, що під час його проведення позивачем не були враховані положення частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день - в даному випадку граничний строку оплати є 02.12.2019; крім того, в наслідок вказаної помилки була невірно визначена сума заборгованості, оскільки часткова оплата в сумі 1 867 грн. 50 коп., проведена відповідача 02.12.2019, - без прострочення.

Враховуючи вказане, розрахунок пені, здійснений позивачем у позовній заяві (а.с.3), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

З урахуванням пункту 30.1. статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому, порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв`язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов`язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (аналогічні положення містяться також у частині 3 статті 343 Господарського кодексу України). Отже, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, судом встановлено слідуюче:

- за видатковою накладною № 1724 від 06.11.2019 на суму 356 510 грн. 70 коп. граничний строк оплати, з урахуванням норм частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 02.12.2019; товар було оплачено відповідачем частково 02.12.2019 в сумі 1 867 грн. 50 коп. без прострочення; залишок заборгованості складає 354 643 грн. 20 коп., отже правомірним є нарахування пені за період з 03.12.2019 по 24.01.2020 на суму 354 643 грн. 20 коп., яка в цей період складає 14 275 грн. 40 коп.;

- за видатковою накладною № 1774 від 06.11.2019 на суму 3 743 грн. 74 коп. граничний строк оплати, з урахуванням норм частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 02.12.2019; товар не оплачений відповідачем, отже правомірним є нарахування пені за період з 03.12.2019 по 24.01.2020 на суму 3 743 грн. 74 коп., яка в цей період складає 150 грн. 70 коп., а всього 14 426 грн. 10 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 14 426 грн. 10 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог; стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 5 592 грн. 20 коп. - частина витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "БМ Дистрибушн 2.0" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" про стягнення заборгованості за договором поставки № 89594 від 04.09.2019 у загальному розмірі 373 175 грн. 67 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" (49000, м.Дніпро, проспект Олександра Поля, будинок 40; ідентифікаційний код 30487219) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БМ Дистрибушн 2.0" (03039, м. Київ, проспект Валерія Лобановського, будинок 119, приміщення 7, кабінет 56; ідентифікаційний код 42346980) - 358 386 грн. 94 коп. - основного боргу, 14 426 грн. 10 коп. - пені, 5 592 грн. 20 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 24.02.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко