ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18.02.2020 Справа № 905/1942/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І. при секретарі судового засідання Турко А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства», смт. Новгородське, м. Торецьк, Донецька область

за участю

третьої особи-1 яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Новгородської селищної ради, смт.Новгородське, м.Торецьк, Донецька область

третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комунальний комбінат», смт. Новгородське, м.Торецьк, Донецька область

третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», м.Краматорськ, Донецька область

про стягнення заборгованості за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 постачання природного газу у розмірі 268397,28грн, пені у сумі 33235,61грн, 3% річних у сумі 13646,84грн та інфляційних втрат у сумі 38269,53грн, всього 353549,26грн

Представники учасників справи:

від позивача: представник не з`явився

від відповідача: представник не з`явився

від третьої особи-1: представник не з`явився

від третьої особи-2: представник не з`явився

від третьої особи-3: представник не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства», смт. Новгородське, м. Торецьк, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 постачання природного газу у розмірі 268397,28грн, пені у сумі 33235,61грн, 3% річних у сумі 13646,84грн та інфляційних втрат у сумі 38269,53грн, всього 353549,26грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 в частині повної та своєчасної оплати за отриманий природний газ.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки рішенням Новгородської селищної ради №6/119-4 від 26.04.2019 «Про прийняття та передачу котельні, розташованої за адресою: смт. Новгородське, вул. Гужви, 43» від 02.07.2019 об`єкт з виробництва теплової енергії був переданий в управління іншій особі, до якої відповідно до положень ст.22 Закону України «Про теплопостачання» перейшли й боргові зобов`язання з оплати поставленого газу за спірний період.

Ухвалами суду від 18.12.2019 та від 14.01.2020 до участі у справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Новогородську селищну раду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Новгородський комунальний комбінат», Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго», оскільки рішення суду у цій справі може вплинути на права та обов`язки балансоутримувачів/управителів наведеного об`єкту з вироблення теплової енергії.

Третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Новогородська селищна рада, надала пояснення, що котельню, розташовану за адресою: смт. Новгородське, вул. Гужви, 43, передано в оперативне управління Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго».

Третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Новгородський комунальний комбінат», надала пояснення, що не є правонаступником боргових зобов`язань відповідача, оскільки фактично в управління третій особі-2 котельню передано не було.

Третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго», надала пояснення, в яких проти доводів відповідача заперечила, зазначивши, що не є правонаступником боргових зобов`язань відповідача за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 з посиланням на ст.61 Конституції України, згідно з положеннями якої відповідальність має індивідуальний характер. Також зауважила, що як договірні відносини щодо відступлення боргу за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017, так і договірні відносини щодо відступлення вимог до споживачів за зобов`язаннями з оплати поставленої відповідачем теплової енергії між сторонами відсутні.

Справу розглянуто судом в порядку загального позовного провадження. Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 21.10.2019; підготовче засідання призначене на 12.11.2019 з подальшим відкладанням на 18.12.2019, 26.12.2019, 14.01.2020 та 17.01.2020; ухвалами суду від 12.11.2019 та 26.12.2019 підготовче провадження продовжувалось сумарно на 30 днів; ухвалою суду від 17.01.2019 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 28.01.2020 з подальшим оголошенням перерви до 18.02.2020.

У судове засідання 18.02.2020 з`явились представники позивача та третьої особи-3; представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі; представник третьої особи-3 зазначив, що позов до відповідача як отримувача природного газу заявлено правомірно. Після виходу суду з нарадчої кімнати представники позивача та третьої особи-3 не з`явились.

Відповідач, третя особа-1, третя особа-2 представників у судове засідання 18.02.2020 не направили; про місце, дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Суд зазначає, що під час розгляду справи сторонам було створено необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст.42,46 Господарського процесуального кодексу України, отже, справа підлягає розгляду по суті за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

22.09.2017 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства» (споживач) був укладений договір №3226/1718-БО-6 постачання природного газу.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

За правилами п.2.1 укладеного сторонами правочину постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 по 31 березня 2018 (включно) природний газ орієнтованим обсягом до 87 тис.куб.м, у тому числі по місяцях (тис. куб. м): жовтень 2017 - 5,5; листопад 2017 - 15,5; грудень 2017 - 18,0; січень 2018 - 20,0; лютий 2018 - 15,0; березень 2018 - 13,0. Додатковою угодою №2 від 12.04.2018 пункт 2.1 доповнено абзацом в редакції: «постачальник передає споживачу в період з 01 квітня 2018 по 31 травня 2018 газ обсягом до 3,0 тис. куб.м., у тому числі по місяцях (тис. куб. м): квітень 3,0; травень 0».

Пунктом 2.4 договору сторони погодили допущення відхилення споживання обсягу переданого газу протягом відповідного місяця постачання газу в розмірі +-5 відсотків (плюс/мінус п`ять відсотків) від підтвердженого постачальником планового обсягу без узгодження сторін. Підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу, відповідно до п.3.7 цього договору, вважається узгодженням сторонами загального обсягу переданого газу у відповідному місяці постачання газу.

Відповідно до п.3.1 договору право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання - передачі. Після переходу права власності на природний газ несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі (п.3.7 договору).

Згідно з п.п.3.8, 3.9 договору споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж; підписані споживачем два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість. Постачальник не пізніше десятого числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу однин примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженими представником та скріплений печаткою.

За змістом п.5.2 договору ціна за 1000 куб.м природного газу за договором на дату його укладання становить 7907,20грн, крім того ПДВ 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 9488,64грн. - 1183,20грн.

Порядок та умови проведення розрахунків визначені Розділом 6 договору №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017. Так, відповідно до п.6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 8.2 договору в редакції додаткової угоди №1 від 11.01.2018 встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 по 31 травня 2018 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.12.1 договору в редакції додаткової угоди №2 від 12.04.2018).

У виконання умов договору №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 постачання природного газу позивачем за період жовтень - грудень 2017, січень-квітень 2018 було поставлено, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 713109,24грн, за наслідком чого сторонами у відповідності з п.3.7 договору були підписані акти приймання-передачі: від 31.10.2017 про передачу 4,638тис. куб.м природного газу у жовтні 2017 на суму 44008,31грн, у тому числі ПДВ 7334,72грн; від 30.11.2017 про передачу 11,667тис. куб.м природного газу у листопаді 2017 на суму 110703,96грн, у тому числі ПДВ 18450,66грн; від 31.12.2017 про передачу 13,443тис. куб.м природного газу у грудні 2017 на суму 127555,79грн, у тому числі ПДВ 21259,30грн; від 31.01.2018 про передачу 15,731тис. куб.м природного газу у січні 2018 на суму 149265,79грн, у тому числі ПДВ 24877,63грн; від 28.02.2018 про передачу 14,297тис. куб.м природного газу у лютому 2018 на суму 135659,09грн, у тому числі ПДВ 22609,85грн; від 31.03.2018 про передачу 13,258тис. куб.м природного газу у березні 2018 на суму 125800,39грн, у тому числі ПДВ 20966,73грн; від 30.04.2018 про передачу 2,120тис. куб.м природного газу у квітні 2018 на суму 20115,91грн, у тому числі ПДВ 3352,65грн.

Вказані акти приймання-передачі підписані повноважними представниками сторін без зауважень стосовно якості та обсягу переданого природного газу, містить посилання на договір №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017, внаслідок чого, враховуючи приписи положень ст.ст.76, 77, 91 Господарського процесуального кодексу України, приймаються судом як такі, що підтверджує передачу заявленого у вказаних актах обсягу природного газу на загальну суму 713109,24грн з ПДВ.

В свою чергу у виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 відповідачем було здійснено часткову оплату за поставлений природний газ у загальному розмірі 444711,96грн, а саме: за жовтень 2017 - у розмірі 44008,31грн, за листопад 2017 - 110703,96грн, за грудень 2017 - 127555,79грн, за січень 2018 - 149265,79грн, за лютий 2018 - 13178,11грн, що вбачається з відомостей позивача щодо операцій по підприємству «Новгородський комбінат КГ ТОВ» за період з 01.10.2017 по 30.04.2019.

Разом з тим прийнятого на себе за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 зобов`язання з оплати отриманого природного газу у передбачений договором строк відповідачем виконано не було, що й стало підставою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення основної заборгованості за договором у сумі 268397,28грн.

Розглядаючи позов в цій частині, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що між сторонами укладений договір №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017, який за своєю природою є договором поставки, та згідно з яким позивач зобов`язався поставити відповідачу у 2017, 2018 роках природний газ, а відповідач зобов`язався здійснити остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1 договору).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Між тим обставини справи свідчать, що відповідачем не здійснено повної оплати вартості природного газу у передбачений п.6.1 договору строк, а саме: за актом приймання-передачі від 30.11.2017 - до 25.12.2017 включно, за актом приймання-передачі від 31.12.2017 - до 25.01.2018 включно, за актом приймання-передачі від 31.01.2018 - до 26.02.2018 включно з урахуванням того, що останній день строку (25.02.2018) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України), за актом приймання-передачі від 28.02.2018 - до 26.03.2018 включно з урахуванням того, що останній день строку (25.03.2018) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України), за актом приймання-передачі від 31.03.2018 - до 25.04.2018 включно, за актом приймання-передачі від 30.04.2018 - до 25.05.2018 включно.

Внаслідок несплати вартості поставленого природного газу у повному обсязі у погоджений сторонами строк у відповідача виникла заборгованість за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 у сумі 268397,28грн.

Несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати поставленого товару є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України. З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати поставленого природного газу у строк, встановлений договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 у розмірі 268397,28грн, отже, позов в цій частині є таким, що підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов в частині стягнення основного боргу, суд зазначає, що не приймає до уваги посилання відповідача на перехід за приписами ст.22 Закону України «Про теплопостачання» боргових зобов`язань за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 до наступного управителя об`єкту виробництва теплової енергії, з таких мовивів.

Як вбачається з матеріалів справи, на час виникнення спірних правовідносин сторін за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 об`єкт з виробництва теплової енергії, розташована за адресою смт.Новгородське, вул. Гужви, 43, котельня знаходилась в управлінні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства».

На підставі рішення Новгородської селищної ради №6/119-4 від 26.04.2019 «Про прийняття та передачу котельні розташованої за адресою смт. Новгородське, вул. Гужви, 43» котельня була передана з балансу Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства» на баланс Новгородської селищної ради з метою подальшого передання в оперативне управління Товариству з обмеженою відповідальністю «Новгородський комунальний комбінат».

В подальшому передання копельні в управління Товариству з обмеженою відповідальністю «Новгородський комунальний комбінат» не відбулось. Разом з тим, згідно з рішенням Новгородської селищної ради №6/128-5 від 11.10.2019 «Про передачу об`єкта комунальної власності Новгородської селищної ради - котельні СРП в оперативне управління Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», вказаний об`єкт з виробництва теплової енергії, розташований за адресою смт. Новгородське, вул.Гужви, 43, був переданий в оперативне управління третій особі-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Отже, суд констатує обставини, за яких кінцевими власниками юридичних осіб - попереднього та наступного користувачів цілісного майнового комплексу є різні особи.

Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Зазначена норма передбачає особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії та визначає випадок правонаступництва за борговими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який раніше використовував цілісний майновий комплекс з вироблення теплової енергії, новим суб`єктом господарювання, який одержав таке майно в користування.

Відповідно до ч. 2 ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно з ст.218 Господарського процесуального кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання зобов`язання чи порушення правил здійснення діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

За загальним правилом покладення обов`язку боржника на третю особу є можливим лише за волею такої особи або в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов`язків).

Отже, у разі здійснення правонаступництва на підставі ч. 3 ст.22 Закону України «Про теплопостачання» на нового користувача майна будуть покладені також і похідні зобов`язання попереднього користувача (інфляційні, 3% річних, пеня, штрафи), які виникли внаслідок порушення попереднім користувачем основного зобов`язання, що також суперечить принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності, визначеного ч.2ст.61 Конституції України.

Тобто, у даному випадку відбувається заміна особи у зобов`язальних відносинах без заміни складу як основного зобов`язання, так і нерозривно пов`язаних з ним похідних зобов`язань (сплата неустойки, інфляційних втрат, трьох процентів річних, повернення надлишково сплачених коштів, тощо).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що положення ч. 3 ст.22 Закону України «Про теплопостачання» в частині їх поширення на суб`єктів господарювання, яким надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, кінцевий власник яких є відмінним від кінцевого власника суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (як в даному випадку, оскільки засновником Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» є Донецька обласна рада, а засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства» є Новгородська селищна рада) суперечить положенням ч. 4 ст.13, ч. 1 та 4 ст.41, ч. 2 ст.61 Конституції України.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №910/5082/18.

Крім основної заборгованості за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати у сумі 38269,53грн та 3% річних у сумі 13646,84грн.

Розглядаючи позов в цій частині суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період визначений позивачем, судом встановлено арифметичну та методологічну правильність розрахунку, отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню як правомірні та обґрунтовані.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат за зобов`язаннями, які виникли у грудні 2017, січні-квітні 2018, судом встановлено його невідповідність фактичним обставинам справи в частині невірного визначення бази для нарахування інфляційної складової боргу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 року у справі №910/24266/16 вимога сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Між тим, відповідно до п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 у справі №924/532/19.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 зроблено висновок щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу за вже прийнятим та набравшим законної сили судовим рішенням. Такий висновок зроблено Верховним Судом, виходячи з того, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення, а наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора на отримання передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань.

Водночас, господарський суд зауважує, що предметом розглядуваної судом справи не є стягнення інфляційних втрат, нарахованих позивачем на вже стягнуту за рішенням суду суму основної заборгованості, отже, суд не вбачає підстав для застосування наведеної у вказаній постанові методології розрахунку інфляційних втрат шляхом додавання до суми основної заборгованості вже стягнутих раніше ухваленим рішенням суду розміру інфляційних втрат за інший період нарахування.

Здійснивши власний розрахунок, суд встановив, що сума інфляційних втрат:

за зобов`язаннями грудня 2017 за період лютий 2018 становить 866,41грн, з огляду на таке:

- період нарахування інфляційної індексації за лютий 2018, в якому індекс інфляції становить 100,9%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 96268,06, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 866,41грн (97134,47-96268,06);

за зобов`язаннями січня 2018 за період березень 2018 - березень 2019 становить 11408,22грн, з огляду на таке:

- період нарахування інфляційної індексації за березень-грудень 2018, січень 2019 (березень 2018 * 101,1%, квітень 2018 * 100,8%, травень 2018 * 100,0%, червень 2018 * 100,0%, липень 2018 * 99,3%, серпень 2018 * 100,0%, вересень 2018 * 101,9%, жовтень 2018 * 101,7%, листопад 2018 * 101,4%, грудень 2018 * 100,8%, січень 2019* 101,0%), в якому сукупний (перемножений) індекс інфляції за весь період становить 108,3%, помножений на залишок заборгованості в розмірі 132821,89грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 10973,71грн (143795,60-132821,89);

- період нарахування інфляційної індексації за лютий 2019, в якому індекс інфляції становить 100,5%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 72821,89грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 364,11грн (73186,00-72821,89);

- період нарахування інфляційної індексації за березень 2019, в якому індекс інфляції становить 100,9%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 7821,89грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 70,40грн (7892,29-7821,89);

за зобов`язаннями лютого 2018 за період квітень 2018 - квітень 2019 становить 12875,27грн, з огляду на таке:

- період нарахування інфляційної індексації за квітень-грудень 2018, січень-березень 2019 (квітень 2018 * 100,8%, травень 2018 * 100,0%, червень 2018 * 100,0%, липень 2018 * 99,3%, серпень 2018 * 100,0%, вересень 2018 * 101,9%, жовтень 2018 * 101,7%, листопад 2018 * 101,4%, грудень 2018 * 100,8%, січень 2019 * 101,0%, лютий 2019 * 100,5%, березень 2019 * 100,9%), в якому сукупний (перемножений) індекс інфляції за весь період становить 108,6%, помножений на заборгованість в розмірі 135659,09грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 11650,46грн (147309,55-135659,09);

- період нарахування інфляційної індексації за квітень 2019, в якому індекс інфляції становить 101,0%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 122480,98грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 1224,81грн (123705,79-122480,98);

за зобов`язаннями березня 2018 за період травень 2018 - квітень 2019 становить 11074,83грн, з огляду на таке:

- період нарахування інфляційної індексації за травень 2018 - квітень 2019 ( травень 2018 * 100,0%, червень 2018 * 100,0%, липень 2018 * 99,3%, серпень 2018 * 100,0%, вересень 2018 * 101,9%, жовтень 2018 * 101,7%, листопад 2018 * 101,4%, грудень 2018 * 100,8%, січень 2019* 101,0%, лютий 2019 * 100,5%, березень 2019 * 100,9%, квітень 2019 * 101,0%), в якому сукупний (перемножений) індекс інфляції за весь період становить 108,8%, помножений на заборгованість в розмірі 125800,39грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 11074,83грн (136875,22-125800,39);

за зобов`язаннями квітня 2018 за період червень 2018 - квітень 2019 становить 1770,90грн, з огляду на таке:

- період нарахування інфляційної індексації за червень 2018 - квітень 2019 (червень 2018 * 100,0%, липень 2018 * 99,3%, серпень 2018 * 100,0%, вересень 2018 * 101,9%, жовтень 2018 * 101,7%, листопад 2018 * 101,4%, грудень 2018 * 100,8%, січень 2019* 101,0%, лютий 2019 * 100,5%, березень 2019 * 100,9%, квітень 2019 * 101,0%), в якому сукупний (перемножений) індекс інфляції за весь період становить 108,8%, помножений на заборгованість в розмірі 20115,91грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 1770,90грн (21886,81-20115,91).

Таким чином, за розрахунком суду стягненню з відповідача на користь позивача належать інфляційні втрати у сумі 866,41грн за зобов`язаннями грудня 2017, у сумі 11408,22грн за зобов`язаннями січня 2018, у сумі 12875,27грн за зобов`язаннями лютого 2018, у сумі 11074,83грн за зобов`язаннями березня 2018, у сумі 1770,90грн за зобов`язаннями квітня 2017, що разом становить 37995,63грн, отже, позов в цій частині є таким, що підлягає задоволенню; в решті позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат позов підлягає залишенню без задоволення як безпідставний.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення пені у сумі 33235,61грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій за приписами ч.2 ст. 217, ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Як встановлено ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пеню нараховано позивачем на підставі п.8.2 договору в редакції додаткової угоди №1 від 11.01.2018, яким встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Як встановлено судом, погашення заборгованості за зобов`язаннями листопада - грудня 2017, січня-квітня 2018 відбулося з порушенням строків, визначеними у договорі №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017.

Разом з цим, відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Виходячи зі змісту приписів наведеного нормативно-правового акту, можливість застосування останнього до спірних правовідносин вимагає дотримання наступних умов: наявність визначеного законом кола суб`єктів такого спеціального права (енергопостачальні компанії та підприємства - виконавці/виробники житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції), існування між ними договірних відносин з постачання енергетичних ресурсів.

Відповідно до п. 5. ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги. Згідно з ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг, зокрема, належать послуги з постачання теплової енергії.

Пунктом 1 Постанови №747 від 25.05.1998 Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» встановлено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом. В свою чергу, природний газ є енергетичним ресурсом, а отже, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства», що виникли на підставі договору №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017, є енергопостачальною компанією.

Разом з тим, метою діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства» є надання комунально-побутових послуг з теплопостачання (п.3.2 статуту відповідача), а за змістом п.1.2 договору №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 газ, який постачався за спірним правочином, міг бути використаний відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства» споживало природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначений період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності зазначеним Указом Президента України та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого, смт. Новгородське, м. Торецьк, віднесено до таких територій.

Таким чином, з урахуванням того, що відповідач придбав природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням на території проведення антитерористичної операції, приймаючи до уваги, що «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є постачальником енергоресурсу, положення ч.2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017.

Статтею 3 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» передбачено набрання ним чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Офіційне опублікування відбулось у офіційному виданні газета «Голос України» №21 від 06.02.2015, отже, Закон набрав чинності 07.02.2015.

Приймаючи до уваги приписи ст.58 Конституції України щодо дії нормативно-правових актів в часі, з огляду на дату набрання чинності Законом України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», позовні вимоги щодо стягнення пені, нарахованої у загальній сумі 33235,61грн за періоди з 26.12.2017 по 27.12.2017, з 26.01.2018 по 01.03.2018, з 27.02.2018 по 26.08.2018, з 27.03.2018 по 26.09.2018, з 26.04.2018 по 25.10.2018, з 26.05.2018 по 25.11.2018, за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу, отриманого у листопаді-грудні 2017, січні-квітні 2018, задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що за приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства», смт. Новгородське, м. Торецьк, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 постачання природного газу у розмірі 268397,28грн, пені у сумі 33235,61грн, 3% річних у сумі 13646,84грн та інфляційних втрат у сумі 38269,53грн, всього 353549,26грн, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства» (85295, Донецька область, м. Торецьк, смт. Новгородське, вул.Квіткова, 1, ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) заборгованість за договором №3226/1718-БО-6 від 22.09.2017 постачання природного газу у розмірі 268397,28грн, 3% річних у сумі 13646,84грн, інфляційні втрати у сумі 37995,63грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 4800,60грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 18.02.2020 складено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.02.2020.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова