ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" лютого 2020 р. Cправа № 902/944/19

за позовом:Приватного підприємства "Престиж Сервіс" (вул. Сонячна, буд. 5, офіс 310, м. Одеса, Одеська обл., 65009; вул. Балківська, буд. 22 А, корп. 7, кв.1, м. Одеса, 65006)

до:Фермерського господарства "Токарчука Володимира ОСОБА_1 " ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 1 760 265,69 грн

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Резніченко Ю.В.

за участю представників:

позивача:Покотило В.М.

відповідача: не з`явився

В С Т А Н О В И В :

12.11.2019 р. Приватне підприємство "Престиж Сервіс" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фермерського господарства " ОСОБА_2 " про стягнення 1 760 265,69 грн.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи № 902/944/19) передано на розгляд судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 15.11.2019 р. відкрито провадження у справі № 902/944/19. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 09.12.2019 р.

Ухвалою суду від 09.12.2019 р. підготовче засідання у справі відкладено на 24.12.2019 р.

За результатами проведеного судового засідання 24.12.2019 р. було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті, як наслідок судом винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 24.12.2019 р. повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 16.01.2020 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача не з`явився, причини неявки суду невідомі.

Разом з тим, суд зазначає, що представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, який долучений судом до матеріалів справи.

За результатами проведеного судового засідання 16.01.2020 р. суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи на іншу дату, як наслідок судом винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 16.01.2020 р. повідомлено учасників справи про розгляд справи, що відбудеться 13.02.2020 р.

За результатами проведеного судового засідання 13.02.2020 р. суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи на іншу дату, як наслідок судом винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 13.02.2020 р. повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 17.02.2020 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився, представник позивача.

Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений телефонограмою, яка міститься в матеріалах справи.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Крім того, частиною 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представника третьої особи.

Представник позивача позов підтримав в повному обсязі.

Розгляд справи здійснювався з фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

В якості заявлених позовних вимог позивач зазначає наступне: 25.07.2019 р. між Приватним підприємством «Престиж Сервіс» (Покупець) та Фермерським господарством « ОСОБА_2 » (Продавець) було укладено договір за № 2507/39 купівлі продажу (далі - договір).

Відповідно до п.1.1. договору Продавець зобов`язувався передати належний йому товар у власність Покупцеві, а Покупець зобов`язувався прийняти його та сплатити за нього на умовах Договору.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що під товаром розуміється сільськогосподарська продукція, а саме пшениця. Загальна кількість товару згідно договору встановлювалась у розмірі 500т (±20%). Одиниця вимірювання кількості товару визначалася в тонах.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що Продавець зобов`язаний передати товар у повному обсязі протягом 3-5 календарних днів з моменту оплати.

У відповідності до взятих на себе зобов`язань Покупець здійснив попередню оплату за товар на загальну суму 854 580,00 грн в тому числі ПДВ згідно платіжних доручень, а саме: платіжного доручення №110638 від 30.07.19 р. на суму 110 580,00 грн в т.ч. ПДВ; платіжного доручення №110652 від 30.07.2019 р. на суму 744 000,00 грн в т.ч. ПДВ.

На підставі взятих на себе зобов`язань згідно договору відповідач (Продавець) поставив Товар на загальну суму 208 164,31 грн, що підтверджується видатковими накладними, а саме: видатковою накладною № 42 від 25.07.2019 р. на суму 110 580,00 грн; видатковою накладною № 46 від 30.07.2019 р. на суму 97 584,31 грн.

Позивач вказує, що карткою рахунку 631 підтверджується, що станом на 04.11.2019 р. відповідач (Продавець) має перед Позивачем (Покупцем) невиконанні зобов`язання по поставці товару на загальну суму 646 415,69 грн.

Позивач звертався з претензією № 23/10 від 23.10.2019 р. до відповідача для досудового вирішення питання, яка залишена без відповіді та задоволення.

Разом з тим, позивач в позові та в поясненнях стверджує, що пунктом 6.1 договору передбачено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором Сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Позивач в позові зазначає, що 29.07.2019 р. ПП «Престиж Сервіс» уклало договір поставки № 460/29-116072 від 29.07.2019 р. (далі по тексту - договір поставки) з ТОВ « Вороновицьке ХПП» на реалізацію товару, що оплачена позивачем та мала бути поставлена відповідачем у строки, передбачені договором купівлі-продажу № 2507/39 від 25.07.2019 р. Однак, в результаті невиконання ФГ « ОСОБА_3 .М ОСОБА_4 » взятих на себе зобов`язань по договору купівлі-продажу № 2507/39 від 25.07.2019 р. ТОВ «Вороновицьке ХПП» виставило ПП «Престиж Сервіс» претензію щодо сплати штрафних санкцій у розмірі 795 000,00 гривень за невиконання договору поставки.

Згідно платіжного доручення №1954 від 05.11.2019 р. позивачем оплачено штраф у розмірі 30 % від суми непоставленого товару, що становить 795 000,00 грн - це додаткові збитки, понесені позивачем, внаслідок порушення зобов`язання за договором купівлі-продажу № 2507/39 від 25.07.2019 р.

Окрім цього, позивач розраховував на поставку пшениці відповідачем у строки передбачені в договорі в об`ємі 455,5 тон (позивач не враховує поставлені 45,5 тон пшениці).

Згідно договору поставки вартість тони пшениці становила 5 300,00 грн в тому числі ПДВ. Тобто, відповідачем завдано збитків позивачеві у вигляді втраченої вигоди в сумі 318 850,00 гривень, з наступного обґрунтованого розрахунку: 5 300,00 грн., в т.ч. ПДВ (вартість тони пшениці згідно договору поставки) - 4 600 грн., в т.ч. ПДВ (вартість тони непоставленої пшениці згідно часткової поставки на підставі видаткової накладної від 30.07.2019 року) = 700,00 гривен х 455,5тон (кількість не поставленого товару) = 318 850,00 (триста вісімнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень - неодержаний прибуток (втрачена вигода) позивача, на яку підприємство мало право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання відповідачем.

Відповідач проти позову заперечує в частині заявлених збитків у вигляді штрафних санкцій, що сплачені позивачем іншим суб`єктам господарювання 795 000,00 грн та збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 318 850,00 грн, оскільки вважає дані вимоги безпідставними та необґрунтованими внаслідок відсутності складу правопорушення зі сторони відповідача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1 ст.664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч.1, ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97- ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").

Статтями 525,526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 25.07.2019 р. між Приватним підприємством «Престиж Сервіс» (Покупець) та Фермерським господарством « ОСОБА_2 » (Продавець) було укладено договір за № 2507/39 купівлі продажу (далі - договір).

Відповідно до п.1.1. договору Продавець зобов`язувався передати належний йому товар у власність Покупцеві, а Покупець зобов`язувався прийняти його та сплатити за нього на умовах Договору.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що під товаром розуміється сільськогосподарська продукція, а саме пшениця. Загальна кількість товару згідно договору встановлювалась у розмірі 500т (±20%). Одиниця вимірювання кількості товару визначалася в тонах.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що Продавець зобов`язаний передати товар у повному обсязі протягом 3-5 календарних днів з моменту оплати.

Матеріалами справи стверджується виконання позивачем, як покупцем, свого обов`язку з перерахування відповідачу, як постачальнику, попередньої оплати за товар на суму 854 580,00 грн в тому числі ПДВ, що підтверджується належними та допустимими доказами у справі, а саме: платіжного доручення №110638 від 30.07.19 р. на суму 110 580,00 грн в т.ч. ПДВ; платіжного доручення №110652 від 30.07.2019 р. на суму 744 000,00 грн в т.ч. ПДВ.

В той же час в матеріалах справи відсутні докази поставки відповідачем товару на вказану суму.

Матеріалами справи стверджується, що відповідач (Продавець) поставив товар на загальну суму 208 164,31 грн, що підтверджується видатковими накладними, а саме: видатковою накладною № 42 від 25.07.2019 р. на суму 110 580,00 грн; видатковою накладною № 46 від 30.07.2019 р. на суму 97 584,31 грн.

При цьому на вимогу позивача № 23/10 від 23.10.2019 р. про повернення грошових коштів за не поставлений товар відповідач попередню оплату у розмірі 646 415,69 грн не повернув.

При цьому, матеріалами справи стверджується, що 07.11.2019 р. відповідач платіжним дорученням №108 повернув кошти позивачу в розмірі 100 000, 00 грн., що не заперечується позивачем.

З врахуванням викладеного судом встановлено, що відповідачем не повернуто попередньої оплати в розмірі 546 415,69 грн.

Отже, оскільки відповідачем у визначеному Господарським процесуальним кодексом України порядку не спростовано факту порушення взятих на себе зобов`язань з поставки товару, суд дійшов висновку з врахуванням частковим поверненням коштів відповідачем про стягнення суми попередньої оплати у розмірі 546 415,69 грн.

Крім того, судом розглянуто вимогу позивача щодо стягнення 795 000,00 грн збитків у вигляді штрафних санкцій, що сплачені іншим суб`єктам господарювання та збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 318 850,00 грн, яку останній зазнав внаслідок неналежного виконання зобов`язань відповідачем.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При цьому згідно частини 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є:

1)втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо, здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Зазначена норма Господарського кодексу України кореспондується з положеннями Цивільного кодексу України, зокрема відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2 статті 224 ГК України).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема, включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.

Тобто для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди та її розміру; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана та шкодою; вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювана є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави вважати, що ними регулюються правовідносини сторін, що носять зобов`язальний характер, в тому числі щодо стягнення збитків, відшкодування яких передбачено умовами договору, або вимогами закону як наслідок порушення господарського зобов`язання, тобто таких збитків, відшкодування яких, за наявності вини сторони у порушенні господарського зобов`язання, носить обов`язковий для цієї сторони характер, а наявність збитків і їх розмір перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Суд зазначає, що заявлені вимоги про стягнення 795 000,00 грн збитків у вигляді штрафних санкцій, що сплачені позивачем іншим суб`єктам господарювання та збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 318 850,00 грн - позивач зазнав внаслідок неналежного виконання зобов`язань за невиконання договором поставки № 460/29-116072 від 29.07.2019 р. укладеного між ПП "Престиж Сервіс" з ТОВ "Вороновицьке ХПП".

Суд зауважує, що особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Статтею 510 ЦК України встановлено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор; у зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою виникнення зобов`язальних правовідносин є договір, а оскільки між сторонами у справі договір з третіми особами (контрагентами позивача) не укладався, то відповідні зобов`язальні правовідносини у сторін не виникли, а відтак і порушення зобов`язання зі сторони відповідача не відбулося.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За вказаних вище обставин у своїй сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

17.02.2020 р. в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Фермерського господарства "Токарчука Володимира Мефодійовича" (вул. Незалежності, 73, смт. Теплик, Вінницька обл., 23800, ) на користь Приватного підприємства "Престиж Сервіс" (вул. Сонячна, буд. 5, офіс 310, м. Одеса, Одеська обл., 65009; вул. Балківська, буд. 22 А, корп. 7, кв.1, м. Одеса, 65006, ) попередню оплату в розмірі 546 415,69 грн та витрати на сплату судового збору в розмірі 8 196,23 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

5. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 27 лютого 2020 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2,3 - позивачу (вул. Сонячна, буд. 5, офіс 310, м. Одеса, Одеська обл., 65009; АДРЕСА_2 )

4 - відповідачу (вул АДРЕСА_3 , 23800)