ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2020 р. Справа№ 912/1242/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились;

від відповідача 1: Гаврилюк О.М.;

від відповідача 2: не з`явились;

від відповідача 3: не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "АГРО ВІТА ЛМ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 року (повний текст складено 16.10.2019)

у справі № 912/1242/19 (суддя Сташків Р.Б.)

За позовом: Приватного сільськогосподарського підприємства "АГРО ВІТА ЛМ"

до 1) Прокуратури Кіровоградської області

2) Головного управління національної поліції в Кіровоградській області

3) Державної казначейської служби України

про відшкодування 1 164 839,70 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

На розгляд Господарського суду міста Києва за підсудністю з Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальної шкоди у сумі 1 164 839,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що завдана злочином шкода у кримінальному провадженні № 0000349 підтверджена експертним шляхом, не відшкодована внаслідок тривалої та системної бездіяльності, протиправність якої неодноразово підтверджена судовими рішеннями, що набрали законної сили, а тому єдиним та ефективним засобом юридичного захисту, на думку позивача, є відшкодування шкоди державою відповідно до вимог ст.ст. 1173, 1174, ч. 6 ст. 1176 ЦК України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 в задоволені позову відмовлено повністю.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що з матеріалів справи не вбачається, що збитки (матеріальна шкода) у сумі 1 164 839,70 грн. спричинені позивачу саме протиправними діями та бездіяльністю відповідачів 1 та 2 (їх посадових і службових осіб), а саме: не доведено причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, тобто, не доведено заподіяння збитків відповідачами позивачу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне сільськогосподарське підприємство "АГРО ВІТА ЛМ" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 у справі № 912/1242/19 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та з невірним застосуванням норм матеріального права. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між збитками та неналежним розслідуванням відповідачами кримінального провадження, оскільки до теперішнього часу особи до кримінальної відповідальності не були притягнуті; шкода заподіяна позивачу відшкодована не була. Відшкодування шкоди знаходиться у прямому причинному зв`язку з протиправною бездіяльністю органів прокуратури та досудового слідства - внаслідок протиправної бездіяльності органів прокуратури та досудового слідства позивач позбавлений можливості відшкодувати шкоду у розмірі 1 164 839,70 грн. заподіяну злочином.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2019 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дідиченко М.А., судді Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2019 року відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 29.01.2020 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 відкладено розгляд справи на 19.02.2020.

Позиції учасників справи

08.02.2020 через відділ документального забезпечення суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти доводів та вимог апеляційної скарги, просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

13.01.2020 через відділ документального забезпечення суду від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Явка представників сторін

Представники позивача, відповідача 2 та відповідача 3 у судове засідання 19.02.2020 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. В той же час, 31.01.2020 через відділ документального забезпечення суду від апелянта надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі представника позивача.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, в матеріалах справи містяться відзиви на апеляційну скаргу, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, апелянтом було подано заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, Північний апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 19.02.2020 за відсутності представників позивача, відповідача 2 та відповідача 3.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вказує позивач у позовній заяві, 02.12.2015 на підставі заяви позивача СВ Новгородківського ВП Долинського ВП ГУНП в Кіровоградській було внесено відомості до єдиного реєстру досудових розслідувань №0000349 від 02.12.2015 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, за фактом незаконного привласнення колишнім керівництвом Позивача майна підприємства.

Висновком експерта №1538/1539/17-27 від 30.11.2017 за результатами проведення судової економічної експертизи у кримінальному провадженні №0000349 встановлено, що: "з рахунку ПСП "Червона Калина" (попередня назва Позивача) № НОМЕР_1 в ПАТ КБ "Приватбанк", доступ до якого відповідно до карти зі зразками підписів і відбитку печатки мав керівник підприємства ОСОБА_1 (інформація ПАТ КБ "Приватбанк" 09.10.2017 №20.1.0.0.0/7-20171003/2456), у період з 24.03.2014 по 03.11.2014 включно із використанням на базі мережі платіжної системи Інтернет-банкінг Приват-24 (вид операції - поповнення карт юридичною особою) на карту з реквізитам # НОМЕР_2 ИПН НОМЕР_4 з призначенням "поворотно-фінансова допомога ОСОБА_1 зг.дог. б/н від 24.03.2014 без ПДВ" здійснено переведення безготівкових грошових коштів на загальну суму 646000 грн., та з допомогою платіжного засобу/інструменту - платіжної картки "Ключ до рахунку" № НОМЕР_3 , яку ПАТ КБ "Приватбанк" відкрито на керівника підприємства ПСП "Червона Калина" ОСОБА_1 (інформація ПАТ "Приватбанк" від 09.10.2017 №20.1.0.0.0/7-20171003/2456), яка дає прямий доступ до поточного рахунку підприємства, у період з 01.10.2013 по 09.11.2014 з рахунку "Червона Калина" № НОМЕР_1 здійснено видачу готівкових коштів (вид операції - розрахунки по банкоматам, розрахунки по еквайрингу) на загальну суму 451500 грн., всього перераховано/видано з рахунку у період з 01.10.2013 по 09.11.2014 на загальну суму 1097500 грн., з яких висновком судово-економічної експертизи від 21.09.2017 №388/389/17-27 документально підтверджено зняття з рахунку на загальну с 1053360 грн., в якості поворотної фінансової допомоги."

Також, у кримінальному провадженні №0000349 призначалася судова почеркознавча експертиза, висновком якої (№138 від 28.07.2016) встановлено, що на частині документів (точний перелік наведено у висновку), на підставі яких від Позивача були перераховані вказані вище кошти, дійсно були вчинені підписи його колишнім директором (копія висновку у справі).

Крім того, на підтвердження вартості незаконно привласнених колишнім керівництвом Позивача матеріальних цінностей (дизпаливо), останній також надав суду копію висновку судової товарознавчої експертизи №17-340 від 15.05.2017 про встановлення вартості дизельного палива.

Позивач стверджує, що досудове розслідування описаних вище злочинів (привласнення колишнім керівництвом Позивача майна підприємства) здійснюються неналежним чином, зокрема, щодо незаконного привласнених матеріальних цінностей (дизпалива) відомості у ЄРДР були внесені тільки після зобов`язання до цього ухвалою суду службових осіб прокуратури (ухвала Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07.08.2018 у справі № 405/4542/18), а всі скарги позивача на неналежне досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000349 хоча і були визнані обґрунтованими та задовольнялися судом (копії ухвал Новогродківський районний суд Кіровоградської області від 09.09.2016, від 04.10.2016 та від 13.10.2016 у справі № 393/407/16-к та листів-відповідей слідчого органу від 26.08.2016, 20.07.2017 25.01.2018), проте не активізували досудове розслідування належним чином, оскільки воно і досі не завершено, до суду не передано, винних осіб до відповідальності не притягнуто.

Позивач вважає, що, враховуючи правову кваліфікацію, по якій на даний момент ведеться досудове розслідування (ч. 1 ст. 191 КК України, злочин середньої тяжкості, ч. 3 ст. 12 КК України) та вимоги п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України (особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості), а також те, що злочини були вчинені у 2013-2014 роках, то враховуючи описану вище неналежну процесуальну активність у кримінальному провадженні, можна дійти переконання про умисне затягування розслідування з метою подальшого закриття кримінального провадження внаслідок звільнення винних від відповідальності та відшкодування заподіяних злочином збитків у зв`язку із закінченням строків давності.

Позивач зазначає, що ним, як потерпілою стороною, були вжиті всі можливі процесуальні засоби захисту своїх прав та інтересів, передбачених КПК України щодо спонукання Відповідачів 1 та 2 (прокуратура та управління національної поліції) до виконання своїх обов`язків і завдань кримінального провадження.

На переконання позивача причиною того, що на даний час неможливо відшкодувати йому завдану майнову шкоду в сумі 1164839,70 грн. у встановленому КПК України порядку за винних осіб, сукупність умисних дій: тяганина та бездіяльність відповідних посадових осіб Відповідачів 1 та 2 у кримінальному провадженні; порушення строків проведення досудового розслідування та прийняття процесуальних рішень; нехтування скарг та клопотань позивача; нехтування численних судових рішень; бездіяльність щодо притягнення до кримінальної відповідальності осіб протягом 4 (чотирьох) років, що, з урахуванням моменту вчинення злочинів є граничним строком давності притягнення до кримінальної відповідальності згідно правової кваліфікації, за якою на момент проводиться досудове розслідування, і все це за обставин фактичного встановлення у кримінальному провадженні як події злочину, так і завдання ним майнової шкоди позивачу у розмірі 1 164 839,70 грн.

Позивач вважає, що за викладених обставин та враховуючи, що завдана злочином шкода у вказаному кримінальному провадженні, підтверджена експертним шляхом, не відшкодована внаслідок наведеної тривалої та системної бездіяльності, протиправність якої неодноразово підтверджена судовими рішеннями, що набрали законної сили, то належним і єдиним на даний час ефективним засобом юридичного захисту прав та законних інтересів Позивача є відшкодування вказаної шкоди державою відповідно до вимог ст. 1173, 1174, ч. 6 ст. 1176 ЦК України.

Отже, предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача заявлені до відповідачів про стягнення з Держави Україна у відшкодування матеріальної шкоди в сумі 1164 839,70 грн., шляхом стягнення відповідних коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Конституція України (ст. 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Так, стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно положень ст. 1176 Цивільного кодексу України, якою врегульоване питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Оскільки у цій справі йдеться про шкоду, спричинену юридичній особі бездіяльністю посадових осіб органів, що здійснюють досудове розслідування, та прокуратури, то відповідно до положень частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади передбачені нормами статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Такі способи захисту цивільних прав характеризується чітко визначеним суб`єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подання такого позову є прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвели до заподіяння шкоди особі. Також відповідно до ст. ст. 1173 - 1175 ЦК така шкода відшкодовується незалежно від вини цих органів (осіб).

У таких справах суд, по-перше, має встановити невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам; по-друге, суд встановлює, чи порушуються суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Важливим елементом доказування наявності збитків (розміру шкоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

За умови відсутності вказаних трьох елементів цивільно-правова відповідальність держави у вигляді відшкодування шкоди не настає.

Статтею 23 Закону України "Про Національну поліцію" (набрав чинності з 05.07.2015) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності.

Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (ч. 3 ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію").

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру покладаються такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

У відповідності до положень ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Враховуючи вищевикладене, предметом доказування у даній справі є неправомірна бездіяльність посадових осіб відповідачів, факт нанесення такою неправомірною бездіяльністю відповідачів матеріальної шкоди позивачу, в розмірі 1 164 839,70 грн та наявність причинно - наслідкового зв`язку між нанесеною шкодою та бездіяльністю відповідачів. Оскільки підставами відповідальності за шкоду, заподіяну незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду, є шкода, незаконні дії, причинний зв`язок між незаконними діями та шкодою.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем було доведено, що службові особи відповідачів 1 та 2 здійснювали свої посадові обов`язки неналежним чином (відповідні копії ухвал слідчих суддів про визнання незаконною бездіяльності групи слідчих, про зобов`язання їх до вчинення дій та про зобов`язання службових осіб прокуратури до вчинення дій наявні в матеріалах справи, і також до справи залучені листи слідчих та прокуратури та звернення позивача).

Проте, позивачем не було доведено причинного зв`язку між протиправною поведінкою посадових осіб відповідачів 1 та 2 і спричиненням позивачу заявлених ним до відшкодування збитків у сумі 1 164 839,70 грн.

Зокрема, з матеріалів справи та мотивування позову вбачається, що позивач є потерпілим у кримінальному провадженні №0000349 від 02.12.2015, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України - за фактом незаконного привласнення колишнім керівництвом позивача майна підприємства.

Тобто, предметом доведення у кримінальному провадженні №0000349 є те, що збитки у розмірі 1 164 839,70 грн. були завдані його колишнім керівництвом, що незаконно заволоділо майном позивача (дизпаливом і коштами).

При цьому, для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до положень статей 1166 та 1176 ЦК України необхідна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювана та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача.

Згідно зі статтею 74 ГПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Наявність ухвал у справах №№ 393/407/16-к, 405/4542/18, якими оскаржено бездіяльність групи слідчих у межах кримінального провадження № 0000349 не може слугувати безспірною підставою для відшкодування шкоди у даному випадку.

При цьому, приюдиційним для суду, що розглядає справу про правові наслідки згідно норм ГПК України є саме рішення суду чи вирок, а процесуальна ухвала, якою врегульовано питання окремої процесуальної дії в порядку Кримінального процесуального кодексу України таким не являється, внаслідок чого не може встановлювати протиправність поведінки відповідачів.

Згідно ч. 2. ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

В матеріалах справи відсутні докази подачі позивачем відповідного цивільного позову в кримінальному провадженні № 0000349.

Відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення за рахунок Державного бюджету України, як передбачено ч. 3 ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України реалізується лише у випадках та у порядку, що встановлені окремим законом.

На сьогодні в Україні єдиним механізмом відшкодування заподіяної шкоди, внаслідок кримінального правопорушення залишається подання цивільного позову (окремо або в межах кримінального провадження) до особи, яка вчинила злочин.

Колегією суддів враховано, що позивач обґрунтовував позовні вимоги не тільки окремими фактами бездіяльності в ході розслідування, а також тим, що на думку позивача через надто довге та не ефективне розслідування відповідачами 1 та 2 вказаного кримінального провадження, у позивача буде відсутня можливість відшкодувати кошти за рахунок особи, яка вчинила злочин.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 зазначено про наявність виключної правової проблеми, розв`язання якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної та справедливої правозастосовчої практики, зокрема щодо можливості за відсутності відповідного закону, який не приймається вже більше 14 років, комплексного застосування частини шостої статті 1176 і статті 1177 ЦК України та стягнення з держави майнової шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення як майну фізичної особи (що є правовою проблемою для судів цивільної юрисдикції), так і майну юридичної особи (що є правовою проблемою для судів господарської юрисдикції), якщо внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування не встановлено особу, яка вчинила злочин.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Положення статті 1177 ЦК України встановлюють порядок відшкодування шкоди, завданої саме фізичній особі, і не можуть за аналогією застосовуватися до відносин щодо відшкодування шкоди, завданої злочином юридичній особі.

У 2005 році Україна підписала Європейську конвенцію про відшкодування збитку жертвам насильницьких злочинів від 24 листопада 1983 року (не була ратифікована). Втім, ця Конвенція передбачає обов`язок держави щодо виплати компенсації не всім потерпілим від злочину, а лише фізичним особам - жертвам насильницьких злочинів.

Отже, держава Україна зобов`язалася компенсувати шкоду, спричинену злочином, перед фізичними особами відповідно до ЦК України та спеціального закону, тоді як відносно юридичних осіб держава Україна такого позитивного обов`язку не має.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.

Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 дійшла до висновку про неможливість комплексного застосування частини шостої статті 1176 та статті 1177 ЦК України у справах про відшкодування державою шкоди, завданої юридичній особі внаслідок кримінального правопорушення, якщо внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування не встановлено особу, яка вчинила злочин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було доведено факту нанесення йому шкоди саме протиправними діями та бездіяльністю посадових осіб відповідачів 1 та 2, не доведено причинного зв`язку між незаконними діями/бездіяльністю посадових осіб відповідачів 1 та 2 і шкодою, про відшкодування якої заявлено позов, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Вказане вище також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.09.2018 у справі № 910/15213/17 та правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 року у справі № 912/1242/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "АГРО ВІТА ЛМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 року у справі № 912/1242/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 року у справі № 912/1242/19 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 912/1242/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 24.02.2020 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко