ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2020 р. Справа№ 927/819/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Євсікова О.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Сніцаренко А.А.,

від відповідача - не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу

Приватного підприємства "Агрофірма "Мета"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.11.2019 (повний текст рішення складено 29.11.2019)

у справі №927/819/19 (суддя Федоренко Ю.В.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРОУ СІДС"

до Приватного підприємства "Агрофірма "Мета"

про стягнення 44 654,72 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРОУ СІДС" звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Приватного підприємства "Агрофірма "Мета" про стягнення 44 654,72 грн.

В обґрунтування позову позивача зазначає, що відповідач порушив умови договору, а саме строки розрахунку за отриманий товар в зв`язку з чим нараховано штрафні санкції, відсотки річних та інфляційні збитки.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 28.11.2019 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Приватного підприємства "Агрофірма "Мета" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРОУ СІДС" 13 951,31 грн. пені, 14 700 грн. штрафу, 11 689,52 грн. 30% річних, 4 313,89 грн. інфляційних та 1 921 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено, що відповідач своє зобов`язання з оплати товару виконав не належним чином, враховуючи період прострочення оплати отриманого товару, місцевий господарський суд дійшов до висновку про задоволення позову повністю та стягнення на користь позивача 13 951, 31 грн. пені, 14 700 грн. штрафу, 11 689, 52 грн. 30% річних, 4 313, 89 грн. інфляційних.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Агрофірма "Мета" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.11.2019 року в та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції під час судового розгляду було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, було не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду викладені в оскаржуваному рішенні невідповідні обставинам справи, також судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Зокрема на думку скаржника місцевий господарський суд необґрунтовано відмовив у призначенні судової почеркознавчої експертизи враховуючи те, що керівник відповідача Грищенко А.К. надала свідчення про те, що видаткову накладну №2 від 05.07.2018 року не підписувала і печатку підприємства не ставила.

Одночасно з апеляційною скаргою Приватне підприємства "Агрофірма "Мета" звернулося з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі.

Заявник просить призначити судову почеркознавчу експертизу у справі, проведення якої доручити Чернігівському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

На вирішення експерту поставити наступні питання:

- Чи виконаний у видатковій накладній №2 від 05.07.2018 року в графі "отримав" підпис від імені покупця Приватного підприємства "Агрофірма "Мета" директором Грищенко Аллою Костянтинівною чи іншою особою?

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Євсіков О.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.01.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Агрофірма "Мета" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.11.2019 року у справі №927/819/19, розгляд справи призначено на 13.02.2020 року.

17.01.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

13.02.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

В судовому засіданні 13.02.2020 року представник позивача надав усні пояснення по справ, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, просив розглядати справу без участі представника.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір №01/06 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу який визначає умови купівлі-продажу товару (насіння) на умовах відстрочення платежу (далі за текстом - Договір; а.с. 10-12).

Відповідно до п. 2.1. договору асортимент товару, його кількість, ціна визначається у додатках, які є його невід`ємною частиною та /або накладних документах на відпуск товару (видаткових накладних).

Згідно з п. 5.5. договору оплата товару проводиться наступним чином: 22 050 грн. оплачується покупцем в строк до 07.06.2018 року, 51 450 грн. оплачується покупцем в строк до 10.10.2018 року.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що за прострочення виконання зобов`язання покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої в період прострочення), від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочки.

Також відповідно до п. 8.3. договору сторони відповідно до ст.259 ЦК України домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить 5 років з моменту підписання даного договору. Відповідно до п.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за даним договором здійснюється протягом 5 років з моменту підписання договору.

Окрім того пунктом 8.4. договору встановлено, що покупець у випадку порушення умов оплати вартості товару сплачує на користь продавця штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого товару.

Згідно з п. 8.5. договору у разі невиконання або неналежного виконання покупцем грошових зобов`язань щодо оплати вартості отриманого товару, покупець відповідно до п.2 ст.625 ЦК України, сплачує на користь продавця 30% річних від простроченої суми основної заборгованості.

В матеріалах справи наявний додаток №1 до договору, яким визначено найменування товару - насінна гібриду кукурудзи F1 "Вензель" у кількості 70 шт., на суму 73 500 грн., термін поставки - за узгодженням сторін. (а.с. 13).

Окрім цього, в матеріалах справи наявний оригінал видаткової накладної №2 від 05.07.2018 року відповідно до якої позивач передав покупцю ТОВ "Агрофірма "Мета" на підставі договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу №01/06 від 01.06.2018 року товар - насінна гібриду кукурудзи F1 "Вензель" у кількості 70 шт., на суму 73 500 грн. (а.с. 115).

Відповідно до платіжного доручення №261 від 15.03.2019 року відповідачем було перераховано на рахунок позивача 73 500 грн. з призначенням платежу: погашення заборгованості згідно акту звірки від 15.03.2019 року. (а.с. 87).

Окрім цього в матеріалах справи наявна виписка з банку про рух коштів на рахунку позивача. (а.с. 16-17).

Отже, спір у даній справи виник у зв`язку з тим, що на думку позивача відповідач розрахувався за поставлений товар у порушення строків, визначених договором, а тому повинен сплатити пеню, штрафні санкції, відсотки річних та інфляційні збитки за два періоди, а саме з 08.06.2018 року по 10.10.2018 року та з 11.10.2018 року по 15.03.2019 року.

Втім, відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає, що позивачем не поставлено товар взагалі, у видатковій накладній №2 від 05.07.2018 року підпис зроблений невідомою особою, а тому відсутні підстави для сплати пені, штрафних санкцій, відсотків річних та інфляційних збитків, та взагалі оплати товару, у зв`язку з чим просить суд призначити судову почеркознавчу експертизу у справі, проведення якої доручити Чернігівському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, та на вирішення експерту поставити наступні питання:

- Чи виконаний у видатковій накладній №2 від 05.07.2018 року в графі "отримав" підпис від імені покупця Приватного підприємства "Агрофірма "Мета" директором Грищенко Аллою Костянтинівною чи іншою особою?

Щодо клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Колегія суддів звертає увагу, що судова експертиза призначається тільки у разі, коли висновки експерта не можуть замінити інші докази, які знаходяться у матеріалах справи чи неможливо застосувати інші засоби доказування. У противному випадку це є затягуванням справи.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач заперечує факт підписання видаткової накладної №2 від 05.07.2018 року, яка є підтвердженням поставки товару позивачем. (а.с. 115).

Однак, колегія суддів також звертає увагу на наявність у матеріалах справи платіжного доручення №261 від 15.03.2019 року (а.с. 87) та виписки з банку (а.с. 16-17) з яких вбачається, що відповідач перерахував на рахунок позивача 73 500, 00 грн., тобто суму, яку по суті мав перерахувати за поставлений товар, що вбачається з рахунку на оплату №263 від 01.06.2018 року. (а.с. 14).

Однак, відповідач зазначає, що в призначенні платежу у платіжному дорученні зазначено: «погашення заборгованості згідно з акту звірки від 15.03.2019 року», тому на думку відповідача відсутні підстави вважати, що вказана оплата здійснена за поставку товару позивачем за договором №01/06 від 01.06.2018 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 6.2. продавець зобов`язаний передати товар покупцю згідно з умов договору.

Однак, матеріали справи не місять доказів того, що відповідач звертався з вимогою до позивача щодо поставки товару.

Також колегія суддів звертає увагу, що зазначаючи про те, що платіжне доручення №261 від 15.03.2019 року не можна вважати доказом оплати за поставлений позивачем товар за договором №01/06 від 01.06.2018 року не надає пояснень та доказів того, що зазначена сплата була здійснена по іншим правовідносинам, або ж помилково та не вимагає повернути кошти в сумі 73 500, 00 грн.

Однак, за наявності підписаного між сторонами договору №01/06 від 01.06.2018 року, обов`язку позивача поставити відповідачу товар на суму 73 500, 00 грн., наявності у матеріалах справи доказів сплати відповідачем на користь позивача коштів в сумі 73 500, 00 грн., доводи скаржника щодо призначення у даній справі почеркознавчої судової експертизи не знаходять свого підтвердження, оскільки матеріали справи містять докази, які можуть замінити висновок експерта та самостійно встановити ті чи інші обставини, колегія суддів дійшла висновку щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Щодо суті позовних вимог, дослідивши матеріали справи, колегія суддів відхиляє доводи скаржника виходячи з наступного.

За своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вже було зазначено вище, позивач зазначає, що поставив товар відповідачу на суму 73 500, 00 грн., який останній прийняв відповідно до видаткової накладної №2 від 05.07.2018 року, однак розрахувався за поставлений товар з простроченням встановленого договором строку, що підтверджується платіжним дорученням №261 від 15.03.2019 року (а.с. 87) та випискою з банку (а.с. 16-17).

Відповідно до п. 3.2. договору товар вважається переданим покупцю з моменту підписання видаткової накладної.

При цьому, колегія суддів не приймає доводи скаржника стосовно того, що позивачем не поставлено товар на суму 73 500, 00 грн. та те, що останній не підписував видаткову накладну №2 від 05.07.2018 року, оскільки як вже було встановлено матеріали справи місять докази перерахування відповідачем на користь позивача грошових коштів в розмірі 73 500, 00 грн. (сума відповідає сумі,як визначена сторонами в п. 5.5. договору, рахунку №263 від 01.06.2018 року та видатковій накладній №2 від 05.07.2018 року), при цьому будь-яких обґрунтованих та беззаперечних пояснень та доказів того, що грошові кошти в розмірі 73 500, 00 грн. перераховано на підставі платіжного доручення №261 від 15.03.2019 року не за поставлений товар позивачем на підставі договору №01/06 від 01.06.2018 року відповідачем не надано.

Згідно з частиною 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відтак, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що у даному випадку колегія суддів звертається до принципу більшої вірогідності, до якого вже звертався Верховний суд, зокрема, у Постанові Верховного Суду у справі № 921/319/17-г/11(11/Б-1042(337/7-10) від 12.04.2018 року у справі за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області до ВАТ "Бучацький цукровий завод" про визнання права власності на нежитлову будівлю хлораторної. Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання».

В практиці Європейського суду з прав людини також трапляються рішення, в яких суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 р. (заява № 59166/12) Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Оскільки відповідачем не заперечується факт перерахування грошових коштів на користь позивача в розмірі 73 500, 00 грн., не заявлено вимог щодо повернення зазначених коштів та не заявлено претензій щодо поставки товару з моменту настання такого зобов`язання у позивача, а тому у даному випадку принцип більшої вірогідності у сукупності з принципом розумності надає можливість колегії суддів зробити висновок, який ґрунтуючись на встановлених судом першої інстанції фактах, а також доводів сторін, що цілком вірогідним є надання таких послуг, як поставка товару позивачем на суму 73 500, 00 грн. та оплата зазначених послуг відповідачем з порушенням встановлених строків договором.

Колегія суддів звертає увагу, що господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, згідно із положеннями Господарського процесуального кодексу України є предметом регулювання Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Оскільки відповідачем не виконані належним чином зобов`язання, то це є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на нарахування пені сторони узгодили в п. 8.2 Договору, яким передбачили, що за прострочення виконання зобов/язань покупець сплачує на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої в період прострочення), від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочки.

Пунктом 8.4 Договору сторонами узгоджено сплату покупцем на користь продавця штрафу в розмірі 20% від вартості неоплаченого товару у випадку порушення умов оплати.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 8.6 Договору сторонами погоджено, що у разі невиконання або неналежного виконання покупцем грошових зобов`язань щодо оплати вартості отриманого товару, покупець відповідно до п.2 ст.625 ЦК України, сплачує на користь продавця 30% річних від простроченої суми основної заборгованості.

Пунктом 5.5 Договору сторонами визначено та погоджено строки оплати за товар покупцем: 22 050 грн. - до 07.06.2018 року, 51 450 грн. - до 10.10.2018 року.

Як встановлено вище, відповідач отримав товар 05.07.2018 року (видаткова накладна №2 від 05.07.2018 року), проте оплачено з порушенням строків 15.03.2019 року (платіжне доручення №261 від 15.03.2019 року).

З огляду на вище викладене, колегія суддів перевіривши розрахунки позивача, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем правомірно нараховано пеню, 30% річних та інфляційні за період прострочення з 08.06.2018 року відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості (а.с.19-21), а тому правомірно задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 13 951, 31 грн. пені, 14 700 грн. штрафу, 11 689, 52 грн. 30% річних, 4 313, 89 грн. інфляційних.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агрофірма "Мета" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.11.2019 року у справі №927/819/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.11.2019 року у справі № 927/819/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Чернігівської області матеріали справи №927/819/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.02.2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Євсіков

М.Г. Чорногуз