ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2020 р. Справа№ 910/4504/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Михальської Ю.Б.

Мальченко А.О.

за участю секретаря судового засідання Котенка О.О.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 05.02.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України

на рішення господарського суду міста Києва

від 25.11.2019 (повний текст складено 09.12.2019)

у справі №910/4504/19 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство оборони України

за участю Військової прокуратури Центрального регіону України

про визнання договору недійсним та стягнення шкоди 345970,42 грн,

ВСТАНОВИВ:

Установа "28 управління начальника робіт" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" про визнання договору на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016, який укладений між Установою "28 управління начальника робіт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ИССО" недійсним та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" на користь Установи "28 управління начальника робіт" в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 345970,42 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на наявність правових підстав для визнання договору на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016 недійсним як такого, що є фіктивним. Також позивач вказував на наявність правових підстав для відшкодування відповідачем збитків в сумі 291193,45 грн, які були сплачені на виконання спірного правочину, а також стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 54776,97 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у задоволенні позову Установи "28 управління начальника робіт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" про визнання недійсним договору оренди машин і механізмів № б/н від 03.10.2016 (з доповненнями від 01.11.2016) та стягнення матеріальної шкоди у розмірі 345970,42 грн - відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Установа "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4504/19 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі на рішення місцевого господарського суду, позивач посилався на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели на його думку, до неправильного вирішення спору.

Разом з цим, позивач зазначив, що правочин є фіктивним, оскільки автомобілі не передавалися установі в оренду та не використовувалися у господарській діяльності. Також позивач стверджував, що акти надання послуг не відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки не містять інформацію щодо змісту та обсягу господарської операції, одиницю виміру господарської операції.

Крім цього, відповідач наголошував на тому, що суд першої інстанції неправомірно не застосував статтю 73-1 Господарського кодексу України, оскільки Установа "28 управління начальника робіт" є державною госпрозрахунковою установою Міністерства оборони України, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

За твердженням позивача, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, оскільки в порушення вимог статей 89, 211, 232 Господарського процесуального кодексу України суд не ухвалив процесуального рішення з приводу клопотання позивача про виклик свідків.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив суд апеляційної інстанції, рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства з наступних підстав.

В обґрунтування відзиву на позов відповідач зазначив, що договір оренди машин та механізмів від 03.10.2016 є реальним, про що свідчить первинна бухгалтерська документація, зокрема: акти прийому передачі техніки, рахунки та акти надання послуг, які відповідають вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Також відповідач стверджував, що при поданні до суду клопотання про виклик свідків позивачем не дотримано вимог статей 88, 89 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст письмових пояснень третьої особи та узагальнення їх доводів

Підтримуючи апеляційну скаргу третя особа зазначила, що позивач не мав необхідного обсягу дієздатності для укладення спірного договору, що на думку третьої особи є підставою для визнання його недійсним у судовому порядку.

Також третя особа наголошувала на тому, що спірний договір не відповідає інтересам держави та суспільства, оскільки укладався без мети передачі в оренду техніку та без досягнення результату його укладення, внаслідок чого позивачу нанесено збитки у вигляді безпідставно перерахованих коштів за договором в сумі 2910193,45 грн.

Процедура апеляційного провадження у Північному апеляційному господарському суді

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2020 апеляційну скаргу Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Михальської Ю.Б., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4504/19; призначено справу до розгляду на 05.02.2020.

В судове засідання 05.02.2020 з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи, які підтримали правову позицію щодо апеляційної скарги Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України.

Прокурор у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд апеляційної інстанції не сповістив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчить долучене до матеріалів справи повідомлення про вручення поштового відправлення за № 758. У зв'язку з цим, колегія суддів ухвалила розглядати справу без участі представника позивача.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Фактичні обставини справи

03.10.2016 між Установою "28 управління начальника робіт" (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ИССО" (орендодавець) укладено договір оренди автомобілів та механізмів № б/н (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого орендодавець здає, а орендар приймає в строкове платне користування наступні автомобілі та механізми:

1. ГАЗ-2217-404, НОМЕР_1.

2. ГАЗ-33021, НОМЕР_2.

3. КамАЗ 54112 НОМЕР_3.

4. КамАЗ 55102 НОМЕР_4.

5. КамАЗ 55111 НОМЕР_5.

6. КЗАП 9385 НОМЕР_6.

7. Шевролет Лачетті НОМЕР_7.

8. Шевролет Нива, НОМЕР_8.

9. Автокран МАЗ 5334 НОМЕР_9

10. Екскаватор НОМЕР_10

11. Шевролет Епіка, НОМЕР_11.

12. ГАЗ-3110-312 НОМЕР_12

13. ГАЗ-33021 НОМЕР_13

14. КамАЗ 55102 НОМЕР_14

15. КамАЗ 5410 НОМЕР_15

16. КЗАП 9385 НОМЕР_16

17. КамАЗ 55111 НОМЕР_17

18. Екскаватор НОМЕР_18.

За умовами пунктів 3.1, 3.2 Договору розмір орендної плати за 1 об'єкт в цілому складає 350,00 грн за 1 робочий день, в тому числі ПДВ. Орендна плата сплачується орендарем щомісяця в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця, не пізніше 10 числа кожного місяця, що слідує за звітним.

Згідно п. 4.1 договору орендовані автомобілі та механізми передаються орендарю протягом 3 днів з моменту підписання даного договору оренди. Передача машин і механізмів в оренду здійснюється по акту приймання-передачі.

Згідно абзацу 1 розділу 9 договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором оренди.

До матеріалів справи долучено доповнення від 01.11.2016 до договору оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016, згідно п. 1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне у користування наступні механізми: - екскаватор ЕО4121А; - бульдозер Т-130.

На виконання умов Договору сторонами складено акт від 03.10.2019 прийому-передачі автомобілів і механізмів, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування наступні автомобілі та механізми: 1. ГАЗ-2217-404, НОМЕР_1; 2. ГАЗ-33021, НОМЕР_2; 3. КамАЗ 54112 НОМЕР_3; 4. КамАЗ 55102 НОМЕР_4; 5. КамАЗ 55111 НОМЕР_5; 6. КЗАП 9385 НОМЕР_6; 7. Шевролет Лачетті НОМЕР_7; 8. Шевролет Нива, НОМЕР_8; 9. автокран МАЗ 5334 НОМЕР_9; 10. екскаватор НОМЕР_10; 11. Шевролет Епіка, НОМЕР_11; 12. ГАЗ-3110-312 НОМЕР_12; 13. ГАЗ-33021 НОМЕР_13; 14. КамАЗ 55102 НОМЕР_14; 15. КамАЗ 5410 НОМЕР_15; 16. КЗАП 9385 НОМЕР_16; 17. КамАЗ 55111 НОМЕР_17; 18. Екскаватор НОМЕР_18. На виконання умов доповнення від 01.11.2016 до договору сторонами підписано акт № 2 від 01.11.2016, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв наступні автомобілі та механізми: - екскаватор ЕО4121А; - бульдозер Т-130. Акти підписані та скріплені печатками контрагентів.

Згідно з відповідними актами наданих послуг відповідачем надано позивачу послуги з оренди автомобілів, а саме: за червень 2017 року на суму 24000,00 грн (акт № 28 від 17.07.2017); за липень 2017 року на суму 25200,00 грн (акт № 29 від 31.07.2017); за серпень 2017 року на суму 26400,00 грн (акт № 34 від 31.08.2017); за вересень 2017 року на суму 25200,00 грн (акт № 38 від 29.09.2017).

01.11.2016 орендарем та орендодавцем підписано акт №3 повернення-передачі автомобілів і механізмів за договором оренди № б/н від 01.10.2016 - Шевролет Лачетті НОМЕР_7. 01.12.2016 сторонами підписано акт про повернення КамАЗ 55102 НОМЕР_4, переданого за договором оренди від 03.10.2016.

До матеріалів справи долучено акти надання послуг, підписані та скріплені печатками обох контрагентів на підтвердження вартості наданих послуг оренди за договором оренди від 03.10.2016: № 2 від 31.10.2016 на суму 126001,20 грн, № 6 від 30.11.2016 на суму 154001,76 грн, № 16 від 30.12.2016 на суму 146301,67 грн, № 2 від 31.01.2017 на суму 133001,52 грн, № 3 від 28.02.2017 на суму 133001,52 грн, № 6 від 31.03.2017 на суму 146301,67 грн, № 8 від 28.04.2017 на суму 126351,44 грн, № 15 від 31.05.2017 на суму 133001,52 грн.

Позивачем до матеріалів справи долучено платіжні доручення в підтвердження обставин щодо оплати позивачем вартості наданих послуг оренди: № 3954 від 31.03.2017 на суму 176917,53 грн (оплата за оренду автотранспорту по рахунку № 2 від 31.10.2016 та часткова оплата по рахунку № 6 від 30.11.2016), № 4225 від 30.06.2017 на суму 25000,00 грн (за послуги оренди автотранспорту за травень згідно рахунку № 12 від 31.05.2017), № 4302 від 28.07.2017 на суму 86275,92 грн (оренда автотранспорту по рахунку № 6 від 30.11.2016), № 4307 від 03.08.2017 на суму 3000,00 грн (оренда автотранспорту по рахунку № 6 від 30.11.2016). Згідно вказаних платіжних доручень було сплачено 291193,45 грн.

Згідно акту від 31.05.2017 приймання-передачі механізмів за договором оренди автомобілів і механізмів від 03.10.2016 орендар передав, а орендодавець прийняв наступні механізми: 1. ГАЗ-2217-404, НОМЕР_1; 2. ГАЗ-33021, НОМЕР_2; 3. КамАЗ 54112 НОМЕР_3; 4. КамАЗ 55102 НОМЕР_4; 5. КамАЗ 55111 НОМЕР_5; 6. КЗАП 9385 НОМЕР_6; 7. Шевролет Лачетті НОМЕР_7; 8. Шевролет Нива, НОМЕР_8; 9. автокран МАЗ 5334 НОМЕР_9; 10. екскаватор НОМЕР_10; 11. Шевролет Епіка, НОМЕР_11; 12. ГАЗ-3110-312 НОМЕР_12; 13. ГАЗ-33021 НОМЕР_13; 14. КамАЗ 55102 НОМЕР_14; 15. КамАЗ 5410 НОМЕР_15; 16. КЗАП 9385 НОМЕР_16; 17. КамАЗ 55111 НОМЕР_17; 18. Екскаватор НОМЕР_18. Акт підписаний та скріплений печатками контрагентів.

Спір у справі виник у зв'язку наявністю, на думку позивача, правових підстав для визнання договору № б/н від 03.10.2016 недійсним як такого, що є фіктивним. Окрім того, позивач стверджував, що спірний правочин є господарським зобов'язанням, вчиненим із заінтересованістю, щодо якого застосуванню підлягають положення статті 73-1 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва у задоволенні позову Установи "28 управління начальника робіт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" про визнання недійсним договору оренди машин і механізмів № б/н від 03.10.2016 (з доповненнями від 01.11.2016) та стягнення матеріальної шкоди у розмірі 345970,42 грн - відмовлено повністю.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Позиція Північного апеляційного господарського суду

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу приписів частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

У відповідності до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Статтею 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

У постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14 викладено правовий висновок про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 15.03.2018 № 910/14757/17.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов спірного договору складено акти від 03.10.2016 та від 01.11.2016 прийому-передачі автомобілів і механізмів, підписаний з одного боку - в. о. начальника Установи "28 управління начальника робіт" Безрученко М.І. та з іншого боку - генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" Орликом А.О.

Також, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами складались акти надання послуг: №2 від 31.10.2016, №6 від 30.11.2016, №16 від 30.12.2016, №2 від 31.01.2017, №3 від 28.02.2017, №6 від 31.03.2017, №8 від 28.04.2017, №15 від 31.05.2017, які підписані зі сторони позивача без зауважень.

Актом повернення-передачі автомобілів і механізмів від 31.05.2017, що підписано з одного боку - в. о. начальника Установи "28 управління начальника робіт" Безрученко М.І. та з іншого боку - генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" Орликом А. О., зафіксовано факт повернення транспортних засобів з оренди.

Місцевий господарський суд правомірно зазначив, що надані позивачем акти надання послуг відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки містять назву документа; дату його складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції (послуги з оренди автомобіля), одиницю виміру господарської операції (кількість машино-днів); посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підписи осіб, які підписали акти, скріплені печатками юридичних осіб.

При цьому, Положенням про Установу "28 управління начальника робіт", що затверджено наказом Міністерства оборони України №506 від 15.10.2008 (далі - Положення), не передбачено заборони керівнику установи на укладення правочинів та розпорядження коштами установи.

Пунктом 6.6 Положення передбачено, що керівник установи несе повну відповідальність за стан та діяльність установи; діє без довіреності від імені установи; розпоряджається коштами та майном установи відповідно до чинного законодавства; укладає правочини, видає довіреності; несе відповідальність за формування та виконання щорічного фінансового плану; щорічно подає до органу управління майном звіт про виконання показників використання державного майна та прибутку; на час своєї відсутності в установі делегує свої повноваження особі, яка тимчасово виконує його обов'язки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача про неправомірні дії колишнього керівництва установи, зокрема, щодо укладення та виконання колишніми т. в. о. начальника установи спірного договору з корисливих мотивів, у тому числі з метою використання орендованих транспортних засобів у власних цілях, не свідчать про фіктивність правочину в розумінні норми статті 234 Цивільного кодексу України.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ).

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Проте, позивачем не доведено наявності умислу обох сторін, зокрема відповідача, на вчинення фіктивного правочину, а також наявності у сторін свідомого наміру невиконання зобов'язань за договором. Як зазначалось вище, правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний у разі передання майна та сплати грошових коштів на виконання умов договору.

Отже, всупереч викладеним вимогам процесуального закону позивачем не будо доведено за допомогою належних та допустимих доказів, що договір на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016 вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спірного договору фіктивним.

Стосовно посилань позивача на положення статті 73-1 Господарського кодексу України, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 73-1 Господарського кодексу України господарське зобов'язання державного унітарного підприємства, предмет якого підпадає під ознаки, визначені частиною третьою цієї статті, і яке укладається з особою, заінтересованою у його вчиненні, від імені або за рахунок, або в інтересах такої особи, є господарським зобов'язанням, щодо вчинення якого є заінтересованість.

Положення вказаної статті Господарського кодексу України визначають перелік осіб, які є заінтересованими у вчиненні господарського зобов'язання державного унітарного підприємства; перелік видів господарських зобов'язань державних унітарних підприємств, щодо яких може бути встановлено заінтересованість; порядок погодження господарського зобов'язання з заінтересованістю; наслідки вчинення господарського зобов'язання, щодо якого є заінтересованість, з порушенням порядку, передбаченого частинами четвертою - десятою цієї статті.

При цьому, стаття 73-1 Господарського кодексу України включена до глави 8 Кодексу "Державні та комунальні унітарні підприємства" та поширюється виключно на державні унітарні підприємства.

Суб'єктами господарювання державного сектора економіки згідно з ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка в статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Пунктом 1 частини 2 статті 55 Господарського кодексу України визначено, що суб'єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Підприємство - це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами (стаття 62 Господарського кодексу України).

Стаття 63 Господарського кодексу України визначає види та організаційні форми підприємств, до яких відносить: приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб'єкта господарювання (юридичної особи); підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності); комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади; державне підприємство, що діє на основі державної власності; підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об'єднання майна різних форм власності).

Отже, критерієм віднесення підприємства до конкретного виду є форма власності, на основі якої діє таке підприємство.

Відповідно до статті 73 Господарського кодексу України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство". Органами управління державного унітарного підприємства є: керівник підприємства, який призначається (обирається) суб'єктом управління об'єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав); наглядова рада підприємства (у разі її утворення), яка в межах компетенції, визначеної статутом підприємства та законом, контролює і регулює діяльність керівника підприємства. Особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України "Про управління об'єктами державної власності". Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

У пункті 3.1.4.1 Державного класифікатора України, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 № 97, визначено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство". Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні або казенні.

До державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб'єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності (ч. 1 ст. 141 Господарського кодексу України).

Поняття установи визначено у статті 83 Цивільного кодексу України, відповідно до частини третьої якої установою є організація, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об'єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна. Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом.

Установа - організація, в якій для постійного служіння певній цілі засновником (засновниками) призначається майно та визначаються ті органи, які експлуатуватимуть це майно відповідно до його призначення. Така організація не є об'єднанням осіб, але визнана як суб'єкт цивільних прав та обов'язків для здійснення певних цілей. Установа не має членів, а керується відповідно до волі засновника, яка виражена в установчому акті. У формі установ найчастіше діють різні благодійні фонди, навчальні заклади, бібліотеки, музеї, лікарні тощо.

Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об'єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню (стаття 86 Цивільного кодексу України).

У пунктах 3.4.1, 3.4.4 Державного класифікатора України "Класифікація організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 №97, визначено, що організація (установа, заклад) - організаційна структура, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об'єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна. Особливості правового статусу окремих видів організацій, закладів, установ встановлюються законом. Державна організація (установа, заклад) - утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Отже, чинне законодавство розрізняє такі організаційно-правові форми юридичних осіб як "державне унітарне підприємство" та "установа".

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань організаційно-правовою формою позивача є державна організація (установа, заклад).

Пунктом 1.1 Положення визначено, що Установа "28 управління начальника робіт" (далі по тексту - Положення про 28 УНР) є державною госпрозрахунковою установою, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Згідно з паунктом 2.1 Положення метою діяльності установи є виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, здійснення капітального і поточного ремонтів казармено-житлового фонду та комунальних споруд, капітального будівництва житла, казарм, сховищ, складів та інших, пов'язаних з цим будівельних, ремонтних та пусконалагоджувальних робіт на замовлення Міністерства оборони України, Збройних Сил України та інших замовників - юридичних та фізичних осіб - з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Госпрозрахунок - діяльність, заснована на самоокупності та самофінансуванні. Самоокупність - покриття витрат за рахунок власних доходів від реалізації товарів і послуг. Самофінансування - здійснення розширеного відтворення за рахунок чистого прибутку без залучення бюджетних асигнувань та основних засобів і матеріальних цінностей, придбаних за цей рахунок.

Таким чином, твердження скаржника про те, що Установа "28 управління начальника робіт" є державним унітарним підприємством, оскільки юридичну особу позивача створено в іншій організаційно-правовій формі, а саме у формі госпрозрахункової установи, колегія суддів вважає безпідставним.

Також, помилковими є доводи скаржника про те, що положення статті 73-1 Господарського кодексу України застосовуються до будь-якого суб'єкта господарювання, адже будь-яке державне унітарне підприємство є суб'єктом господарювання, однак не будь-який суб'єкт господарювання є державним унітарним підприємством.

Місцевим господарським судом правомірно враховано висновки Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України (вих. №407/94 від 29.01.2018) за результатами перевірки діяльності позивача, відповідно до яких встановлено, що в березні 2014 року на підставі наказу Міноборони від 12.03.2014 №174 до Положення про 28 УНР були внесені зміни в частині фактичного і юридичного місцезнаходження та проведено їх перереєстрацію. При цьому, в Положенні про 28 УНР не зазначено розмір та порядок формування статутного капіталу. Відповідно до запису в Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань статутний капітал 28 УНР дорівнює нулю. В ході перевірки встановлено, що накази про створення та наділення 28 УНР фондами відсутні. Запропоновано опрацювати зміни до Положення про 28 УНР щодо обмеження прав керівника установи на укладення правочинів та вчинення інших дій, вжити заходів щодо забезпечення приведення у відповідність до законодавства установчих документів та внутрішніх положень 28 УНР.

З огляду на вказане вище, колегія суддів дійти висновку, що Установі "28 управління начальника робіт" не притаманні ознаки державного унітарного підприємства, оскільки не утворена на базі відокремленої частини державної власності, найменування не містить слів "державне підприємство", юридична особа не має затвердженого статуту, сформованого статутного капіталу та органів управління, які притаманні державному унітарному підприємству.

Таким чином, доводи позивача щодо неправомірності спірного договору з підстав, встановлених ст. 234 Цивільного кодексу України та ст. 73-1 Господарського кодексу України, є безпідставними.

При цьому, посилання скаржника про неналежне виконання колишнім керівництвом Установи "28 управління начальника робіт" покладених на нього посадових обов'язків не підтверджують обґрунтованості позовних вимог про визнання правочину недійсним. Порядок та підстави покладення на посадову особу майнової відповідальності за шкоду, заподіяну юридичній особі, визначаються іншими нормами чинного законодавства та не досліджуються судом в межах даної справи.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявність ознак фіктивності для визнання договору на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016 недійсним, у зв'язку з чим, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Щодо вимог про стягнення грошових коштів колегія суддів зазначає, що доводи позивача про заподіяння йому збитків на суму 29 1193,45 грн є юридично неспроможними, оскільки між сторонами відсутні деліктні правовідносини. У даному випадку не вбачається складу цивільного правопорушення, який є необхідним для покладення на відповідача відповідальності у вигляді стягнення суми збитків.

Натомість, правові наслідки у вигляді повернення виконаного за недійсним правочином передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи, що колегією суддів не встановлено підстав для визнання спірного договору недійсним, позовні вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 29 1193,45 грн, сплачених на його виконання, та нарахованих позивачем інфляційних втрат в сумі 54 776,97 грн також не підлягають задоволенню як похідні.

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не з'ясував обставини справи, оскільки не задовольнив клопотання про виклик свідків, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 88 Господарського процесуального кодексу України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.

Згідно з частиною першою статті 89 Господарського процесуального кодексу України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Правовий аналіз наведених положень Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що передумовою для виклику свідка для допиту є суперечливість обставин, викладених свідком у заяві, іншим доказам, або у разі наявності у суду сумнівів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Разом з тим, частиною 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Отже, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), оскільки підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи.

Колегія суддів зазначає, що здійснення господарської операції у даній справі підтверджується первинними документами та не можуть підтверджуватись показаннями свідків.

Таким чином, не винесення ухвали про виклик свідків судом першої інстанції, не може бути підставою для скасування рішення, оскільки це не призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення суду першої інстанції.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

Інші аргументи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують наведене вище.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що під час розгляду обставини справи були встановлені судом першої інстанцій на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновок місцевого господарського суду відповідає цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Згідно ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4504/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції та до уваги судом не приймається з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи і вимогам закону.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі №910/4504/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України " залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 910/4504/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/4504/19 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.02.2020.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Ю.Б. Михальська

А.О. Мальченко