РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.02.2020Справа № 910/17522/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С., розглянувши в нарадчій кімнаті в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту

та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району»

м. Києва

до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Вольфсон»

про стягнення 475 155, 00 грн.

Без повідомлення (виклику) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» (далі - відповідач) про стягнення гарантійного платежу у сумі 475 155, 00 грн. за банківською гарантією № 3990 від 30.05.2017 року.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, відповідач є гарантом за договором про надання гарантії № 3990/ЮГ-17 від 30.05.2017, укладеного в якості забезпечення виконання договору на закупівлю товарів за державні кошти № 253 від 31.05.2017, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техойл Рітейл» (нова назва згідно до інформації з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вольфсон»). Оскільки ТОВ «Техойл Рітейл» не виконало перед позивачем своїх зобов`язань за Договором поставки, забезпечених банківською гарантією, у позивача виникло право вимоги до відповідача, як до гаранта за банківською гарантією, з вимогою щодо здійснення гарантійної виплати. У зв`язку з цим, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.12.2019 відкрито провадження у справі № 910/17522/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Вольфсон».

08.01.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки гарантія не набрала чинності. Так, відповідно до п. 4.2. Гарантії вказано, що гарантія набуває чинності згідно та на умовах, встановлених в Договорі та діє по 31.12.2017 року. В тексті гарантії чітко вказано, що гарантія видана на підставі Договору гарантії та Договору на закупівлю товарів за державні кошти, укладеного між позивачем та Принципалом. Відповідно до п. 1.2. вказаного Договору гарантії, надана в межах цього Договору гарантія є безумовною та безвідкличною та вступає в силу з моменту розміщення грошового покриття Принципалом в розмірі суми гарантії на відповідних рахунках Банку-Гаранта. Проте, Принципалом не було виконано умови п. 1.2. Договору гарантії щодо розміщення грошового покриття, у зв`язку з чим гарантія не набрала чинності. За період з 30.05.2017 по 31.12.2017 на позабалансовому рахунку 9020 гарантія не була взята на облік, оскільки не набрала чинності відповідно до п. 1.2. гарантії. За період з 30.05.2017 по 31.12.2017 на рахунку 2602 не обліковувались грошові кошти по гарантії як грошове покриття у зв`язку з їх ненадходженням від ТОВ «Техойл Рітейл».

Також відповідач посилаючись на тендерну документацію позивача вказує на те, що пропозиції, які не супроводжується документальним підтвердженням надання забезпечення тендерної пропозиції, відхиляються замовником. Таким чином, відповідач вважає, що позивач як Бенефіціар отримавши гарантію виконання з чіткою умовою набуття чинності гарантії виконання - застереженням, мав можливість та був зобов`язаний запросити у Принципала та Банку-Гаранта Договір гарантії та відповідне підтвердження про умови набуття чинності Гарантії виконання № 3990 від 30.05.2017, проте такого запиту від позивача не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.05.2017 року між позивачем (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техойл Рітейл» (нова назва згідно до інформації з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вольфсон») (Постачальник) було укладено Договір № 253 на закупівлю товарів за державні кошти, відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов`язується у 2017 році на підставі письмових заявок (Додаток № 2), поставити Замовнику товар код ДК 021:2015-09130000-9 Нафта і дистиляти (Бензин А-92, А-95, Дизельне паливо (талонна система); дизельне паливо (постачання бензовозом), та забезпечити першу доставку дизельного палива (постачання бензовозом) в розмірі 40 000 л. на підставі письмової заявки.

Згідно з п. 2.7. Договору Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність, а Покупець прийняти і оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні, а саме Бензин А-92, А-95, Дизельне паливо (талонна система); дизельне паливо (постачання бензовозом) у відпускних облікових картках (талонах) відповідно до умов Договору.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що сума цього Договору становить з ПДВ 9 503 100, 00 грн.

Відповідно до п. п. 5.1., 5.2. Договору строк поставки товару - до 31.12.2017 року. Строк поставки товару здійснюється Виконавцем протягом 1 календарного дня, з дня надання заявки (Додаток № 2) Замовником.

Пунктом 6.3.1. Договору на Постачальника покладено обов`язок забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим Договором, а у разі неможливості виконання поставки товару, повідомити про це Замовника не пізніше 5 календарних днів.

Проте, третя особа взяті на себе зобов`язання з поставки товару позивачу у встановлений Договором строк не виконала, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Разом з тим, 29.05.2017 року між відповідачем та третьою особою було укладено Договір про надання гарантії № 3990/ЮК-17, який регулює правовідносин сторін щодо надання Банком-Гарантом гарантії виконання договору з метою забезпечення належного виконання Принципалом умов Договору на закупівлю товарів за державні кошти, що буде укладений між ТОВ «Техойл Рітейл» (Принципал) та позивачем (Бенефіціар), відповідно до повідомлення про намір укласти Договір від 12.05.2017 № 13/3 згідно проведеного тендеру, що розміщене на електронному майданчику на передачу у власність «Нафта і дистиляти (Бензин А-92, А-95, Дизельне паливо (талонна система); дизельне паливо (постачання бензовозом) (код ДК 021:2015-09130000-9 Нафта і дистиляти)», що проводились позивачем . гарантійним випадком є невиконання Принципалом перед Бенефіціаром своїх обов`язків, пов`язаних з виконанням умов Основного зобов`язання, а саме невиконання або неналежне виконання Принципалом взятих на себе зобов`язань за договором закупівлі відповідно до основного зобов`язання.

На підставі договору про надання гарантії № 4972/ЮГ-17 від 03.08.2017 відповідач надав позивачу гарантію виконання № 3990 від 30.05.2017, відповідно до якої прийняв на себе безумовні та безвідкличні зобов`язання: Банк-гарант зобов`язується сплатити на користь Бенефіціара, перед яким Принципал має зобов`язання щодо виконання Договору на закупівлю товарів за державні кошти, що буде укладений між ТОВ «Техойл Рітейл» (Принципал) та позивачем (Бенефіціар) відповідно до повідомлення про намір укласти Договір від 12.05.2017 № 13/3 згідно проведеного тендеру, що розміщене на електронному майданчику на передачу у власність «Нафта і дистиляти (Бензин А-92, А-95, Дизельне паливо (талонна система); дизельне паливо (постачання бензовозом) (код ДК 021:2015-09130000-9 Нафта і дистиляти)» (надалі - основне зобов`язання), грошову суму відповідно до п. 2 цієї гарантії, у випадку настання однієї із обставин, наведених нижче, а саме: невиконання або неналежне виконання Принципалом взятих на себе зобов`язань за Договором закупівлі відповідно до Основного зобов`язання.

Згідно з п. 2 гарантії зобов`язання Банка за цією гарантією обмежуються сумою, що становить 475 155, 00 грн.

Ця Гарантія набуває чинності згідно та на умовах, встановлених в Договорі та діє по 31.12.2017 року.

Згідно з доводами позивача, неспростованими відповідачем та третьою особою, позивач направив третій особі лист № 984 від 14.11.2017 про розірвання Договору в односторонньому порядку, оскільки третьою особою не були виконані заявки на поставку товару. В означеному листі позивач вказує, що Договір вважається таким, що втратив чинність з 21.11.2017.

15.12.2017 року позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити кошти за гарантією в сумі 475 155, 00 грн. внаслідок порушення третьою особою взятих на себе зобов`язань.

Листом № 5718 від 21.12.2017 відповідач повідомив позивача про те, що гарантія не набрала чинності, оскільки третя особа не виконала умов Договору щодо розміщення грошового покриття. У зв`язку з цим відповідач відмовив позивачу у виплаті банківської гарантії.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за Договором про надання гарантії.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу приписів статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями частин 1 та 4 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до частини 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, третьою особою не були виконані взяті на себе зобов`язання з поставки товару позивачу у встановлений Договором строк.

Згідно з частиною 1 статті 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони (частина 2 статті 200 Господарського кодексу України).

Положеннями частини 3 статті 200 Господарського кодексу України гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень.

За гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина 1 статті 560 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1-3 статті 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії (частина 1 статті 565 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2 Розділу І Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639 (в редакції від 09.02.2017, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - Положення № 639) визначено, що:

- безвідклична гарантія - гарантія, умови якої не можуть бути змінені і вона не може бути припинена банком-гарантом згідно із заявою принципала без згоди та погодження з бенефіціаром;

- безумовна гарантія - гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов;

- вимога - лист або повідомлення з вимогою до банку-гаранта/банку-контргаранта сплатити кошти за гарантією. Вимога складається бенефіціаром і подається за довільною письмовою формою (в якій має зазначатися причина порушення принципалом основного зобов`язання, забезпеченого гарантією) або надсилається у формі повідомлення банку-гаранту/банку-контргаранту;

- гарантійний випадок - факт порушення принципалом перед бенефіціаром зобов`язання, забезпеченого гарантією, у зв`язку із настанням якого банк-гарант одержує вимогу бенефіціара на сплату коштів відповідно до виданої гарантії з урахуванням умов наданої гарантії та протягом строку дії гарантії;

- гарантійний лист - це гарантія, що оформлена належним чином на паперовому носії;

- гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант приймає на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (оформлене в письмовій формі або у формі повідомлення) сплатити кошти за принципала в разі невиконання останнім своїх зобов`язань у повному обсязі або їх частину в разі пред`явлення бенефіціаром вимоги та дотримання всіх вимог, передбачених умовами гарантії. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від основного зобов`язання принципала (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на таке зобов`язання безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Пунктом 2 Глави 4 Положення № 639 передбачено, що одержана вимога/повідомлення бенефіціара або банку бенефіціара є достатньою умовою для банку-гаранта (резидента) сплатити кошти бенефіціару за гарантією, якщо вимога/повідомлення та документи, обумовлені в гарантії, відповідатимуть умовам, які містяться в наданій гарантії, а також отримані банком-гарантом (резидентом) протягом строку дії гарантії і способом, зазначеним у гарантії.

Відповідно до пункту 3 Глави 4 Положення № 639 сплата за вимогою/повідомленням коштів бенефіціару за гарантією здійснюється банком-гарантом (резидентом) на умовах і в строки, передбачені гарантією для оплати вимоги/повідомлення, та згідно з інструкціями і реквізитами, зазначеними в тексті гарантії та/або у вимозі/повідомленні, отриманими від бенефіціара/банку бенефіціара або іншого банку. Банк-гарант (резидент) здійснює перерахування коштів з рахунку, на якому обліковувалися кошти принципала для грошового забезпечення (покриття) гарантії, або з інших відповідних рахунків банку-гаранта (резидента). Якщо гарантія надавалася за рахунок іншого забезпечення, прийнятного для банку, то банк-гарант вирішує питання щодо погашення заборгованості принципала шляхом звернення стягнення на предмет застави або договірного списання коштів з поточних/депозитних рахунків принципала, або шляхом проведення інших дій, передбачених законодавством України (за умови, якщо це передбачено договором).

Суд зазначає, що Гарантія виконання № 3990 від 30.05.2017 є безумовною та безвідкличною.

У зв`язку з порушенням виконавцем зобов`язання за Договором про закупівлю, забезпеченого гарантією, у відповідача, як гаранта, виникло зобов`язання сплатити кредиторові грошову суму, яка відповідно до умов гарантії (п. 2) складає 475 155, 00 грн. Відповідач, як банк-гарант, у зв`язку з порушенням принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, мав сплатити кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов. Зазначене випливає як із вищевказаних норм законодавства, так і зі змісту самої Гарантії виконання (п. 3).

Факт порушення замовником своїх зобов`язань, а відтак - і настання гарантійного випадку - підтверджений матеріалами справи.

Проте, своїх зобов`язань банк безпідставно не виконав.

Судом не встановлено підстав правомірності відмови відповідачем позивачу у виплаті гарантійного платежу за гарантією виконання № 3990 від 30.05.2017, а порушення третьою особою строків поставки товару є гарантійним випадком.

З наданих позивачем та не спростованих відповідачем доказів вбачається, що третьою особою було порушено зобов`язання, передбачені пунктами 1.1., 2.7., 5.1. Договору, зокрема не здійснив поставку товару у встановлений строк, а відповідач в порушення Гарантії виконання № 3990 від 30.05.2017 не виплатив позивачу гарантійний платіж та має перед позивачем заборгованість з його сплати в розмірі 475 155, 00 грн.

За таких обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Аргументи відповідача в частині того, що гарантія не набрала чинності суд оцінює критично, оскільки чинність договору гарантії між банком та третьою особою не є предметом позову в даній справі.

У частинах 1 та 2 статті 561 Цивільного кодексу України врегульовано, що гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.

При цьому, суд зазначає, що згідно із частиною 4 статті 563 Цивільного кодексу України кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Отже, за загальним правилом гарантія вважається чинною з дня її видачі. Норма частини 2 статті 561 Цивільного кодексу України є диспозитивною, сторони можуть визначити більш пізній термін набуття нею чинності порівняно із днем видачі.

Водночас, відповідно до абз. 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно статей 251, 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Водночас умови договори гарантії про розміщення грошового покриття принципалом у розмірі суми гарантії на відповідних рахунках банку-гаранта не можна вважати ні строком, ні терміном у розумінні цивільного законодавства, адже така умова не є подією, яка має неминуче настати, оскільки залежить від дій або бездіяльності принципала щодо внесення ним грошового покриття на рахунок банку (аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 910/2863/18, від 04.07.2019 у справі № 910/1586/18).

Отже, оскільки у цьому випадку сторони не визначили інший термін набуття нею чинності порівняно із днем видачі, а пункт 4.2 гарантії про те, що гарантія набуває чинності згідно та на умовах, встановлених в договорі, не свідчать про те, що гарантією установлено строк її дії в розумінні статей 251, частини 1 статті 561, частини 4 статті 563 Цивільного кодексу України, суд вважає помилковими аргументи відповідача про те, що договір гарантії не розпочав свою дію. У цьому випадку гарантія є чинною від дня її видачі, оскільки в ній не встановлено інше.

Посилання відповідача на те, що позивач як бенефіціар, отримавши гарантію з застереженнями щодо умов набрання нею чинності мав можливість запросити у принципала чи гаранта договір гарантії та відповідне підтвердження про умови набуття нею чинності, однак, своїм правом не скористався, відхиляються судом, оскільки позивач не є стороною договору гарантії, а необхідність забезпечення виконання зобов`язання у вигляді гарантії випливала з положень тендерної документації і умов договору та розцінювалася як обов`язкова передумова для перерахування суми авансового платежу, про що відповідач був обізнаний як гарант виконання зобов`язань.

Виходячи із зазначеного, суд дійшов висновку, що гарантія є чинною з моменту її видачі у відповідності до вимог ч. 1 ст. 561 Цивільного кодексу України, а доводи відповідача в цій частині є безпідставними.

При цьому, надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Оскільки, як зазначалось вище, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, вони підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району м. Києва» до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» про стягнення 475 155, 00 грн. задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» (04073, місто Київ, провулок Куренівський, будинок 19/5; ) на користь Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва (03083, місто Київ, проспект Науки, будинок 53; ) гарантійний платіж в сумі 475 155 (чотириста сімдесят п`ять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн. 00 коп. за банківською гарантією № 3990 від 30.05.2017 та витрати по сплаті судового збору в сумі 7 127 (сім тисяч сто двадцять сім) грн. 33 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 17.02.2020 року.

Суддя В.С. Ломака