ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2020 р. Справа№ 910/11497/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання Кубей В.І.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.11.2019 (повний текст рішення складено 11.11.2019)

у справі №910/11497/19 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 23 738,35 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (далі - ТОВ «Сота Україна», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця», відповідач) про стягнення 23 738,35 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки №СВРЗ-03-22-18-52/ю від 30.07.2018 в частині своєчасної оплати, зокрема, сплату ним заборгованості в розмірі 332 610,32 грн. за рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/5112/19 лише 08.08.2019 та залишення поза увагою сплату визначених судом штрафних санкцій, відтак враховуючи заборгованість, яка залишилась у відповідача, позивач продовжив нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат та відповідно просив стягнути з відповідача 18 293,57 грн. пені, 3 116,51 грн. 3% річних і 2 328,27 грн. інфляційних втрат, всього 23 738,35 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/11497/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 23 738,35 грн. задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» 18 293,57 грн. пені, 3 116,51 грн. 3 % річних, 2 328,27 грн. інфляційних втрат, 3 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, АТ «Українська залізниця» оскаржило його в апеляційному порядку, просило змінити, виклавши п. 2 резолютивної частини рішення у зазначеній в апеляційній скарзі редакції. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. За твердженнями апелянта, оскільки за спірною видатковою накладною № 1073 від 28.12.2018 початок прострочення розпочався 16.01.2019, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/5112/19, шестимісячний строк згідно ч. 6 ст. 232 ГК України за цією накладною закінчився 15.07.2019, а отже суд першої інстанції безпідставно стягнув пеню за період з 16.07.2019 по 08.08.2019. За розрахунком відповідача, розмір пені в межах заявленого позивачем строку з граничним строком нарахування до 15.07.2019, який підлягає стягненню з нього, складає 14 393,37 грн. Також апелянт стверджував, що місцевим судом безпідставно стягнуто з нього 3% річних, нарахованих за 08.08.2019 (день фактичної оплати заборгованості), а тому вважав, що стягненню підлягають 3% річних у визначеному ним розмірі в сумі 3 089, 18 грн. Крім цього, скаржник вважав безпідставним стягнення з нього інфляційних втрат, тому просив відмовити в задоволенні позову в цій частині, оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат за травень 2019 та не враховано, що з позовом до суду позивач звернувся 21.08.2019, а в червні-липні 2019 мала місце дефляція. Необхідним, на думку апелянта, є зменшення витрат на професійну правничу допомогу з 3 000, 00 грн. до 1 000, 00 грн., адже спір у справі не складний, не містить двозначних доказів чи обставин, які потребують додаткового їх вивчення, підготовка позову не зайняла великого обсягу правових знань та часу, тим більше, що Господарським судом Львівської області вже здійснювався розгляд численних справ за аналогічними позовами між тими ж сторонами та з тих же підстав тощо.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 18.02.2020 представники сторін не з`явились, незважаючи на належне повідомлення про час і місце розгляду справи шляхом направлення їм відповідної ухвали про призначення розгляду справи, відповідачем (апелянтом) подано клопотання про розгляд справи без участі його представника, апеляційний суд вважав за доцільне справу розглядати за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 30.07.2018 між ТОВ «Сота Україна» (позивачем, постачальником за договором) та Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі філії «Стиритецький вагоноремонтний завод» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (відповідачем, покупцем за договором) укладено Договір поставки №СВРЗ-03-22-18-52/ю (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався протягом 2018 поставити покупцю товари, зазначені у Специфікації №1 (додаток №1 до Договору), а покупець в свою чергу прийняти і оплатити ці товари згідно умов Договору.

Найменування (номенклатура, асортимент) товару - код ДК 021:2015 - 14620000-3-сплави: кутник 125х80х10мм ст. 09Г2С (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 1.3 Договору кількість товару складає - 95 т і визначається у Специфікації № 1 (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною Договору.

Ціна Договору становить 2 756 520, 00 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 459 420, 00 грн. (п. 3.1 Договору).

Положеннями п. 4.1, 4.2 Договору сторони погодили, що розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються у безготівковій формі. Покупець здійснює оплату поставленого товару на підставі виставленого постачальником рахунку протягом 10 (десяти) банківських днів з дня отримання, але не раніше реєстрації податкової накладної. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами видаткової накладної та/або акту приймання-передачі.

Строк (термін) поставки (передачі) товарів визначено протягом 5 (п`яти) днів від дня подання заявки покупцем. Місце поставки (передачі) товарів склад покупця: вул. Зубенка, 2, м. Стрий, Львівська обл. (п.п. 5.1, 5.2 Договору).

Відповідно до п. 8.2 Договору покупець несе наступну відповідальність: у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Договір згідно п. 12.1 набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими особами та скріплення печатками (за наявності) і діє до: в частині поставок - до 31.12.2018, а в частині розрахунків до повного їх виконання.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За договором поставки в силу приписів ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 823 567,98 грн., а відповідач в порушення строків оплати за нього не розрахувався, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача за поставлений товар та стягнення штрафних санкцій за прострочення платежу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі №910/5112/19 позовні вимоги ТОВ «Сота Україна» задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ТОВ «Сота Україна» 332 610, 32 грн. заборгованості, 30 397, 42 грн. пені, 5 013, 61 грн. 3 % річних, 13 621, 22 грн. інфляційних втрат, 5 724, 64 грн. судового збору та 5 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судове рішення у справі № 910/5112/19, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є обставини щодо заборгованості відповідача перед позивачем за договором поставки.

Як вище згадувалось, звертаючись до суду з даним позовом, позивач визначив заборгованість в розмірі 332 610,32 грн., встановлену рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/5112/19, яку відповідачем сплачено лише 08.08.2019 та залишення поза увагою сплату визначених судом штрафних санкцій, відтак враховуючи заборгованість, яка залишилась у відповідача, продовжив нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат та відповідно просив стягнути з відповідача 18 293,57 грн. пені та 3 116,51 грн. 3% річних за період з 17.04.2019 (з дати після закінченням періоду, за який ці нарахування було стягнено за вказаним рішення суду) по 08.08.2019 (дати сплати заборгованості), а також 2 328,27 грн. інфляційних втрат за травень 2019.

Учасники господарських відносин в силу приписів ст. 216 ГК України несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1, 3 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

За умовами п. 8.2 Договору у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені за період з 17.04.2019 (з дати після закінчення періоду, за який ці нарахування було стягнено за рішення суду у справі № 910/5112/19) по 08.08.2019 (дати сплати заборгованості за згаданим рішенням суду), апеляційний суд вважає, що приписами ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. При цьому, законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду, його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Таким чином, оскільки положення укладеного між сторонами Договору не містять вказівок на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені припиняється зі спливом 6 місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Як встановлено матеріалами справи, за видатковою накладною № 1073 від 28.12.2018 початок прострочення розпочався 16.01.2019, про що зазначено в тексті рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/5112/19, відповідно шестимісячний строк на підставі ч. 6 ст. 232 ГК України згідно цієї накладної закінчився 15.07.2019, отже місцевим судом безпідставно стягнуто з відповідача пеню за період з 16.07.2019 по 08.08.2019 (понад шестимісячний строк).

Здійснивши власні розрахунки пені за період з 17.04.2019 (з дати після закінченням періоду, за який ці нарахування було стягнено за рішенням суду у справі № 910/5112/19) по 15.07.2019 з урахуванням визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України шестимісячного строку, апеляційний суд визнав правомірними та обґрунтованими доводи апелянта про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 14 393, 37 грн. пені за вищевказаний період, відповідно в іншій частині цих вимог слід відмовити.

Крім цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 116,51 грн. 3% річних за період з 17.04.2019 (з дати після закінчення періоду, за який ці нарахування було стягнено за рішенням суду у справі № 910/5112/19) по 08.08.2019 (дати сплати заборгованості за цим судовим рішенням), а також 2 328,27 грн. інфляційних втрат за травень 2019.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних за період з 17.04.2019 (з дати після закінченням періоду, за який ці нарахування було стягнено за рішенням суду у справі № 910/5112/19) по 08.08.2019 (дати сплати заборгованості цим рішенням), апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення.

Таким чином, за розрахунком суду апеляційної інстанції з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 089, 19 грн. 3% річних за період з 17.04.2019 (дати після закінчення періоду, за який ці нарахування було стягнено за рішенням суду у справі № 910/5112/19) по 07.08.2019 ( дати фактичної спати заборгованості), відповідно в іншій частині цих вимог слід відмовити.

З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення 2 328,27 грн. інфляційних втрат за травень 2019 слід зазначити, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, апеляційний суд вважає необґрунтованими посилання апелянта на безпідставне стягнення з нього інфляційних втрат з огляду на те, що позивач заявив вимоги про стягнення інфляційних втрат лише за травень 2019, а з позовом до суду звернувся 21.08.2019, коли в червні-липні 2019 мала місце дефляція, адже позивач вправі самостійно визначити період нарахування заявлених до стягнення інфляційних втрат (в межах встановленого законом строку), зокрема, за травень 2019, коли їх розмір складав 2 328,27 грн., відповідно врахування дефляції за період червень-липень 2019, за який позивачем стягнення інфляційних втрат не заявлялось, не повинно враховуватись при розрахунку заявлених до стягнення інфляційних втрат.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 2 328,27 грн. інфляційних втрат за травень 2019.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 3 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Положеннями ч. 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За приписами ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядку. Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом.

За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу заявник надав копію Договору про надання правової допомоги № 11-02/19-ЮО від 11.02.2019, укладеного з Адвокатським об`єднанням «Право Групп», копію Додаткової угоди № 22/08/19-1 від 22.08.2019 до цього Договору, копію акту приймання-передачі послуг № 51 від 09.09.2019 на загальну суму 3 000, 00, який містять перелік та вартість наданих послуг, копію платіжного доручення № НД2729 від 23.09.2019 на суму 3 000, 00 грн., а також копію ордеру серії КС № 413422 від 01.08.2019 та свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю № 2845 від 12.03.2008, виданого на ім`я Єрмак Людмили Борисівни.

При цьому, відповідачем (апелянтом) не надано жодних доказів неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги позовним вимогам, отже необхідності та підстав їх зменшення тощо.

З огляду на наведене, сукупність доказів щодо витраченого адвокатами часу на підготовку матеріалів до судового засідання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, відсутність вмотивованого клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг й виконаних робіт та ціною позову, отже стягненню з відповідача підлягає 2 503, 50 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.ч. 1-2, 4 ст. 269 ГПК України).

За результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення на підставі п.п. 1-4 ч.1 ст.277 ГПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення вимог процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду в частині повного задоволення позову про стягнення з відповідача пені та 3% річних, оскаржене рішення в цій частині вважає незаконним й таким, що підлягає частковому скасуванню з викладенням його резолютивної частині в новій редакції, а саме, щодо часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 14 393, 37 грн. пені, 3 089, 19 грн. 3% річних, 2 328,27 грн. інфляційних втрат. Тому доводи відповідача по суті його апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а його скарга підлягає частковому задоволенню.

В зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача на підставі ст. 129 ГПК України підлягає стягненню 1 603, 07 грн. судового збору за подання позову, та в зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача з позивача на його користь підлягає стягненню 1 809, 01 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково, рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/11497/19 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (04111, м. Київ, Шевченківський район, вул. Черняховського, буд. 29, ідентифікаційний код 41323412) 14 393, 37 грн. пені, 3 089, 19 грн. 3% річних, 2 328,27 грн. інфляційних втрат, 2 503, 50 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 1 603, 07 грн. судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині позовних вимог відмовити.»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (04111, м. Київ, Шевченківський район, вул. Черняховського, буд. 29, ідентифікаційний код 41323412) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) 1 809, 01 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/11497/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.02.2020

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Є.Ю. Шаптала

О.В. Тищенко