ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2020 р. Справа №914/1470/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання Матіїшин Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, вих..№ 14/4-1092-19 від 26.11.2019 (вх. №ЗАГС 01-05/4450/19 від 10.12.2019)

на рішення Господарського суду Львівської області від 07.11.2019 (повний текст складено та підписано 11.11.2019)

у справі № 914/1470/19 (суддя Яворський Б.І.)

за позовом: Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Комунального підприємства Дрогобичтеплоенерго Дрогобицької міської ради, м. Дрогобич Львівської області

про стягнення 7 519 049,82 грн. заборгованості,

За участю представників від:

позивача: Конопліцький І.В. адвокат;

відповідача: не з`явилися;

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства Дрогобичтеплоенерго Дрогобицької міської ради заборгованості в сумі 7 519 049,82 грн., з яких: 4 606 460,10 грн. основного боргу, 846 861,99 грн. пені, 443 063,86 грн. 3% річних та 1 622 663,87 грн. інфляційних втрат.

Підставою для звернення з позовом слугувало порушення відповідачем зобов`язань щодо повного та своєчасного здійснення оплати за договором постачання природного газу № 5196/1617/ТЕ-21 від 12.10.2016.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.11.2019 у справі №914/1470/19 позовні вимоги задоволено частково. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства Дрогобичтеплоенерго Дрогобицької міської ради на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 4 606 460,10 грн. основного боргу, 423 430,99 грн. пені, 1 539 407,00 грн. втрат від інфляції, 443 063,86 грн. 3% річних та 111 536,89 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що поставлений згідно актів приймання-передачі природний газ відповідач оплатив лише частково, тому вимога про стягнення 4 606 460,10 грн. підлягає задоволенню.

Окрім того, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені суд дійшов до висновку, що: нарахування позивачем 3% річних є правильним, тому до стягнення з відповідача підлягає 443 063,86 грн. 3 % річних; позивачем допущено неточності у розрахунку інфляційних втрат - правильною є сума 1 539 407,00 грн.; позивачем правильно нараховано пеню у розмірі 846 861,99 грн.

Разом з тим, з врахуванням обставин справи та наданих сторонами доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав, визначених ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, для зменшення розміру пені на 50 %.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 07.11.2019 у справі №914/1470/19 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України щодо стягнення 506 687,87 грн., а саме 423 431,00 грн. пені та 83 256,87 грн. інфляційних втрат задоволити у повному обсязі. В іншій частині рішення Господарського суду Львівської області від 07.11.2019 у справі №914/1470/19 залишити без змін.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, позивач зазначає, що судом першої інстанції невірно здійснено перерахунок інфляційних витрат, оскільки позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат відповідно до Листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97-р., в якому зазначено, що індекс розраховується в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Математична операція «перемноження» індексів інфляції між собою на відміну від операції «додавання» призводить до того, що отриманий в результаті такої операції «перемноження» індекс інфляції враховує індекс інфляції попереднього періоду та збільшує такий індекс інфляції попереднього періоду на індекс інфляції наступного періоду.

Відтак, скаржник зазначає, що ним у відповідності до зазначеного листа ВСУ правомірно використано методику розрахунку, за якою збільшення суми боргу на індекс інфляції здійснюється за кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду використовується сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця і правильною є заявлена до стягнення сума інфляційних втрат 1 622 663,87 грн.

Окрім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції неправомірно зменшив розмір належної до стягнення з відповідача на користь позивача пені на 50% , оскільки не врахував інтереси позивача.

02.01.2020 до суду від Комунального підприємства Дрогобичтеплоенерго Дрогобицької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить рішення Господарського суду Львівської області від 07.11.2019 у справі №914/1470/19 залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, відповідач зазначає, що суд першої інстанції підставно та обгрунтовано зменшив розмір пені на 50%, оскільки КП "Дрогобичтеплоенерго" працює за тарифами для трьох груп споживачів: населення, бюджетні установи та госпрозрахункові підприємства, які не покривають витрати виробництва і на сьогоднішній день різниця в тарифах складає 3,5 млн. грн.; порушення порядку та строків розрахунків відбулося не з вини відповідача, а зумовлене збитковістю господарської діяльності підприємства у зв`язку з наявністю значної заборгованості споживачів за надані послуги; стягнення неустойки в повному розмірі спричинить додаткове збільшення збитків відповідача та може призвести до стану неплатоспроможності.

Окрім того, відповідач зазначає, що судом зменшено інфляційні втрати у зв`язку з помилкою при розрахунку у двох періодах, а саме з грудня 2017 року по жовтень 2018 року та з листопада 2018 року по березень 2019 року ( в матеріалах справи міститься пояснення та перерахунок спірних періодів).

Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/1470/19 розподілено до розгляду головуючому судді Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на рішення Господарського суду Львівської області від 07.11.2019 у справі № 914/1470/19, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 20.01.2020.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 розгляд апеляційної скарги відкладено на 10.02.2020.

В судове засідання прибув представник позивача.

Відповідач участі свого уповноваженого представника у судовому засіданні не забезпечив, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

06.02.2020 до суду від відповідача поступило клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням представника відповідача адвоката Мелько Л.М. у відпустці.

Відповідно до ч.1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Аналогічне положення викладене і у ч.12 ст. 270 ГПК України.

Під час підготовки справи до розгляду суд має вжити належних заходів щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи та до початку її розгляду по суті, з`ясувати явку учасників справи у судове засідання та вирішити питання про можливість розгляду справи у разі неявки того чи іншого учасника справи, виходячи з визначеного у пункті 4 частини 5 статті 13 ГПК України обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав, у тому числі права на участь у судових засіданнях, надання суду пояснень, наведення своїх доводів і міркувань щодо питань, які виникають під час судового розгляду, а також заперечень проти заяв, клопотань, доводів та міркувань інших осіб (пункти 2, 3 частини 1 статті 42 ГПК України).

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, явка сторін судом не визнавалася обов`язковою, представник відповідача в судовому засіданні 20.01.2020 надав свої пояснення по суті спору та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача та не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи та заперечення, викладені у апеляційній скарзі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 12.10.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством "Дрогобичтеплоенерго" (споживач) укладено договір №5196/1617-ТЕ-21 постачання природного газу ( далі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору позивач зобов`язався поставити відповідачу у 2016-2017 роках природний газ, а відповідач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що поставляється за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п.1.2 Договору).

Згідно з п. 2.1. Договору постачальник передає споживачу з 01.10.2016 р. по 31.03.2017 р. (включно) природний газ обсягом до 7 900,00 тис. куб метрів.

Відповідно до п.3.1 Договору постачальник передає споживачу природний газ у його загальному потоці у разі передачі: природного газу власного видобутку - у пунктах приймання-передачі природного газу від газодобувних підприємств та/або з підземних сховищ до газотранспортної системи; імпортованого газу - у пунктах приймання-передачі природного газу на газовимірювальних станціях, які перебувають на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі природного газу з підземних сховищ до газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Згідно з п. 3.4 Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформляється актом прийому-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Ціна за 1000 куб.м. газу на дату укладання договору становить 4 942,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з ПДВ 5 930,40 грн. (п.5.2. Договору).

Додатковою угодою №1 до договору від 23.01.2017 р. умови договору, зокрема щодо кількості та фізико-хімічних показників газу та ін. викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п. 8.2. Договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Договір набрав чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діяв в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 р. до 31.03.2017 р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.12.1 Договору).

На виконання умов Договору у 2016-2017 роках позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 32 315 396,02 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 31.10.2016 на суму 2 488 840,62 грн., від 30.11.2016 на суму 5 228 139,83 грн., від 31.12.2016 на суму 6 614 186,98 грн., від 31.01.2017 на суму 8 656 272,78 грн., від 28.02.2017 на суму 5 858 588,78 грн., від 31.03.2017 на суму 3 469 367,03 грн. Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Відповідач здійснив оплату поставленого позивачем газу частково - на загальну суму 27 708 935,92 грн., що підтверджується долученими до позовної заяви банківськими виписками з рахунку позивача та не заперечується відповідачем.

Враховуючи наведене Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства Дрогобичтеплоенерго Дрогобицької міської ради 4 606 460,10 грн. заборгованості за Договором.

Окрім того, у зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за отриманий за Договором газ позивач просив стягнути з відповідача 846 861,99 грн. пені, 443 063,86 грн. 3% річних та 1 622 663,87 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.11.2019 у справі №914/1470/19 позовні вимоги задоволено частково. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства Дрогобичтеплоенерго Дрогобицької міської ради на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 4 606 460,10 грн. основного боргу, 423 430,99 грн. пені, 1 539 407,00 грн. втрат від інфляції, 443 063,86 грн. 3% річних та 111 536,89 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 423 431,00 грн. пені та 83 256,87 грн. інфляційних втрат. В решті рішення суду першої інстанції не оскаржується жодною із сторін.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Позивач звертаючись із позовом у даній справі просив стягнути з відповідача, зокрема, інфляційні втрати у розмірі 1 622 663,87 грн. та надав відповідний розрахунок сум, що стягуються.

Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку - зроблений позивачем розрахунок інфляційних втрат), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18).

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд першої інстанції вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат задоволив частково, зазначивши при цьому, що позивачем допущено неточності у розрахунку інфляційних втрат - правильною є сума 1 539 407,00 грн.

Разом з тим, в оскаржуваному рішенні судом не обгрунтовано проведеного перерахунку інфляційних втрат, не зазначено в чому полягає помилковість здійсненого позивачем розрахунку.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ця норма кореспондується з приписами ч. 1 ст. 193 ГК України.

Статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)(аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 129 Конституції України), одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовими елементами принципу правової визначеності є однозначність і передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд з прав людини наголосив, що вжитий у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" має на увазі дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" стосується не лише писаного права, а саме норм писаних законів, а й неписаного, тобто усталених у суспільстві правил та засад моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дати змогу громадянинові у разі потреби досить точно передбачити за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Відтак, скаржник правомірно вказує, що «перемноження» індексів інфляції між собою призводить до того, що отримане в результаті такої операції значення індексу інфляції враховує індекс інфляції попереднього періоду і правильно вказує, що впливу інфляційних процесів підлягають не тільки основна сума боргу, а й суми, на які збільшився борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, та враховуючи для розрахунку кожного наступного періоду суму боргу, збільшену на індекс інфляції попереднього місяця, дійшов до висновку, що здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат відповідає наведеним вище правилам, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 622 663,87 грн. інфляційних втрат є підставними та обгрунтованими.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє покликання відповідача на помилку при розрахунку у двох періодах, а саме з грудня 2017 року по жовтень 2018 року та з листопада 2018 року по березень 2019 року ( в розрахунку інфляційних втрат за лютий 2017 року), оскільки, як вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку інфляційних втрат за лютий 2017 року, позивачем допущено помилки в графі «Період прострочення» ( вказано періоди 01.12.2017-31.10.2017 та 01.11.2018-31.03.2019 замість правильних періодів 01.12.2017-31.10.2018 та 01.11.2018-31.03.2019), які не вплинули на правильність розрахунку, оскільки в графі « Місяці, індекс інфляції яких застосовано до заборгованості, що існувала на останній день місяця розрахункового періоду» зазначено правильні періоди. Вказане підтверджується і поданим позивачем до суду апеляційної інстанції розрахунком інфляційних втрат за лютий 2017 року, який здійснений з врахуванням вказаних вище помилок.

З приводу висновку суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення пені на 50% суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 19.03.2019 у справі №908/856/18).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач просив суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені на 50% зазначаючи, що: КП "Дрогобичтеплоенерго" використовує природний газ для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; підприємство працює за тарифами для трьох груп споживачів: населення, бюджетні установи та госпрозрахункові підприємства, які не покривають витрати виробництва; порушення порядку та строків розрахунків відбулося не з вини відповідача, оскільки зумовлене збитковістю господарської діяльності підприємства у зв`язку з наявністю значної заборгованості споживачів за надані послуги ( на підтвердження вказаного відповідачем долучено довідки про наявність кредиторської та дебіторської заборгованості, копію генерального договору кредитної лінії та довідку про тарифи, які свідчать про збитковість підприємства). При цьому, відповідач зазначав, що поставлений природний газ ним частково оплачено, а позивач просить стягнути з відповідача також і передбачені ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних.

Суд першої інстанції встановив, що: відповідач оплатив поставлений за договором природний газ в сумі 27 708 935,92 грн. та не оплатив 4 606 460,10 грн., що свідчить про значний ступінь виконання боржником зобов`язання; основним різновидом господарської діяльності відповідача є постачання теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (у т.ч. в учбові заклади, дитячі садки, оздоровчі санаторії, лікарні та ін.), тому господарська діяльність відповідача є суспільно необхідною та відіграє особливу соціальну роль; невиконання відповідачем зобов`язань було зумовлено тим, що єдиним джерелом для оплати за послуги розподілу природного газу є кошти, отримані в якості оплати за спожиту теплову енергію з боку населення, бюджетних установ та госпрозрахункових підприємств; вказана заборгованість споживачів, за умови невідповідності фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджені (погоджені) органами державної влади та місцевого самоврядування, відсутністю сучасних дотаційних напрямів у покритті збитків підприємства є об`єктивними обставинами, що і викликають недостатність у відповідача коштів для погашення заборгованості одночасно і в повному обсязі.

Окрім того,суд дійшов до висновку, що нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, а стягнення з КП "Дрогобичтеплоенерго" пені у повному обсязі не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання, а позивач не подав суду будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно скористався наданим ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України правом щодо зменшення розміру пені на 50%.

Доводи апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення в частині зменшення судом розміру пені на 50 % не знайшли свого підтвердження.

З огляду на все викладене вище в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої істанції дійшов до безпідставного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 1 539 407, 00 грн. замість заявлених до стягнення 1 622 663,87 грн., а в решті рішення Господарського суду Львівської області від 07.11.2019 у справі №914/1470/19 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає

Відповідно до ч.14 ст.129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведене, відповідно до ст.129 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 106 435,92 грн. судового збору за розгляд спору судом першої інстанції та 1 873,10 грн. судового збору за перегляд рішення суду в апеляційному порядку ( пропорційно розміру задоволених позовних вимог та вимог апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України задоволити частково.

2. Змінити пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Львівської області від 07.11.2019 у справі №914/1470/19 та викласти такий в наступній редакції:

Стягнути з Комунального підприємства «Дрогобичтеплоенерго» Дрогобицької міської ради (82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул.Індустріальна, 1-а, корпус А; ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6; ) 4 606 460,10 грн. основного боргу, 423 430,99 грн. пені, 1 622 663,87 грн. втрат від інфляції, 443 063,86 грн. 3% річних. та 106 435,92 грн. судового збору.

3. В решті рішення Господарського суду Львівської області від 07.11.2019 у справі №914/1470/19 залишити без змін.

4. Стягнути з Комунального підприємства «Дрогобичтеплоенерго» Дрогобицької міської ради (82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул.Індустріальна, 1-а, корпус А; ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6; ) 1 873,10 грн. судового збору за перегляд рішення суду в апеляційному порядку.

5. На виконання постанови Господарському суду Львівської області видати наказ.

6. Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

7. Порядок та строк оскарження встановлені ст. ст. 288- 289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 17.02.2020