ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2020 справа № 914/2090/19

Суддя Юркевич М.В., за участю секретаря Кияк І.В., розглянувши матеріали

позовної заяви: Приватного підприємства «Юридичне агентство», м. Львів

до відповідача: Львівської міської ради, м. Львів

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, м. Львів

про: стягнення 3 010 158,60 грн. безпідставно набутих коштів та визнання недійсним п. 9 договору оренди землі від 25.10.2016р. №С-4321 (в редакції від 25.10.2016р.).

за участю представників сторін:

від позивача: Радковський Т.Р. - адвокат

від відповідача: Гордєєва О.В. представник

від третьої особи: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Юридичне агентство» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовними вимогами до Львівської міської ради про стягнення 3 010 158,60 грн безпідставно набутих коштів відповідно до договору оренди земельної ділянки №с-4321 від 25.10.2016р.

Ухвалою від 15.10.2019р. було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.11.2019р.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду від 12.11.2019р. та 26.11.2019р.

Ухвалою від 10.12.2019 року було прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог. З урахуванням вказаної заяви, суд розглядає спір за позовними вимогами про визнання недійсним п. 9 договору оренди землі від 25.10.2016р. №С-4321 (в редакції від 25.10.2016р.) та стягнення 3 010 158,60 грн. безпідставно набутих коштів.

Крім того, ухвалою від 10.12.2019р. було продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Головне управління Держгеокадастру у Львівській області та розгляд справи відкладено в межах підготовчого провадження на 14.01.2020 року.

В судове засідання 14.01.2020 року сторони забезпечили явку уповноважених представників.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, на виконання вимог ухвали суду від 10.12.2019 року подала інформацію про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки кадастровим номером :01:009:0028 станом на 25.10.2016р., враховуючи КВПЦЗ 03.15. для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

14.01.2020р. сторони подали спільну заяву, в якій констатували виконання завдань передбачених ст. 177 ГПК України та просили суд закрити підготовче провадження і призначити розгляд справи по суті.

Ухвалою від 14.01.2020р. підготовче провадження було закрито та призначено розгляд справи по суті на 04.02.2020р. Розгляд справи по суті було відкладено на 11.02.2020р.

В ході розгляду справи по суті сторони виступили зі вступними словами, після чого суд перейшов до стадій дослідження обставин та доказів по справі, зокрема, було з`ясовано наступне:

25.10.2016р. між Приватним підприємством «Юридичне агентство» (позивачем, орендарем) та Львівською міською радою (відповідачем, орендодавцем) було укладено договір оренди №С-4321 земельної ділянки кадастровим номером: :01:009:0028.

Як вбачається із п 1 договору, орендодавець на підставі ухвал Львівської міської ради від 25.12.2014р. №4250 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Львова» та від 14.07.2016р. №848 «Про затвердження ПП «Юридичне агентство» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Професора П. Буйка, 27» надав, а орендар прийняв у строкове платне користування дану земельну ділянку для будівництва житлових будинків з об`єктами обслуговування на нижніх поверхах.

Відповідно до п. 5 договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становила 21 022 741,20 грн.

Згідно п. 9 договору, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 2 522 728,94 грн. на рік, що становить 12% від нормативної грошової оцінки.

19.04.2018р. Львівська міська рада прийняла ухвалу №3355 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 14.07.2016р. №848 «Про затвердження ПП «Юридичне агентство» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Професора П. Буйка, 27», виклавши п. 1 у новій редакції, а саме:

п. 1 «Затвердити приватному підприємству «Юридичне агентство» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати земельну ділянку площею 0,8221 га (кадастровий номер :01:009:0028) на вул. Професора П. Буйка в оренду терміном на 10 років для будівництва житлових будинків з об`єктами обслуговування на нижніх поверхах (код КВЦПЗ 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови) за рахунок земель житлової та громадської забудови, перевівши їх із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення».

23.05.2018р. на підставі вищенаведеної ухвали між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін до договору оренди землі від 25.10.2016р. Зокрема, п.1, 5, 9 було викладено в новій редакції, а саме:

- п. 1 договору було доповнено реченням - (код КВЦПЗ 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови).

- п. 5 договору викладено в новій редакції (нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 6 238 916,90 грн).

- п. 9 договору викладено в новій редакції (орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 748 670,03 грн. на рік, що становить 12% від нормативної грошової оцінки).

Позиція позивача.

Позивач у своїх обгрунтуваннях позову звертав увагу на наступне:

До укладення з позивачем договору оренди землі від 25.10.2016р., спірна земельна ділянка, однак з іншим цільовим призначенням, перебувала в оренді позивача на підставі договору оренди від 11.05.2007р. строком до 19.04.2016р. для будівництва та обслуговування офісного центру.

Під час дії вказаного договору оренди, ухвалою Львівської міської ради від 19.03.2015р. №4509, надано дозвіл ПП «Юридичне агентство» на зміну цільового призначення земельної ділянки та розроблення проекту землеустрою.

Розроблений проект землеустрою на зміну цільового призначення земельної ділянки було погоджено висновком головного управління Держземагентства у м. Львові №19-1323-0.3-7509/9-15АП від 14.07.2015р.

В подальшому, ухвалою Львівської міської ради №848 від 14.07.2016р. проект землеустрою зі зміненим цільовим призначенням земельної ділянки було затверджено, а 25.10.2016р., на підставі вищенаведених рішень між сторонами було укладено договір оренди землі.

Як зазначає позивач, проектом відведення та ухвалами сесії ЛМР №4509 від 19.03.2015р., №848 від 14.07.2016р. повинно було бути змінено категорію земель згідно ст. 19 ЗК України та код виду використання КВПЦЗ з 11.2 на КВПЦЗ 03.15. Дана зміна також частково відображена в договорі оренди від 25.10.2016р.

Однак, при оформленні ухвали ЛМР №848 від 14.07.2016р. в її тексті з вини відповідача помилково було вказано код КВПЦЗ 11.2 замість 03.15.

Таким чином, за твердженням позивача, через помилку Львівської міської ради при складанні ухвали №848 до договору оренди від 25.10.2016р. було неправомірно збільшено для орендаря вартість оренди, в тому числі через нормативно-грошову оцінку земельної ділянки та відповідні коефіцієнти.

Як зауважує позивач, після виявлення такої невідповідності, останній неодноразово звертався до Львівської міської ради з приводу виправлення помилки та внесення змін до ухвали №848.

Так, після чергового звернення, питання позивача було винесено на розгляд сесії, внаслідок чого відповідачем було винесено ухвалу від 19.04.2018р. №3355 про внесення змін до п. 1 ухвали ЛМР №848 від 14.07.2016р. Позивач наголошував, що відповідач у пояснювальній записці до ухвали визнав свою помилку, що і стало підставою для винесення ухвали.

На підставі даної ухвали, 23.05.2018р. сторонами було внесено зміни до договору оренди від 25.10.2016р., зокрема змінено нормативно-грошову оцінку земельної ділянки з 21 022 741,20 грн. до 6 238 916,90 грн. та змінено орендну плату з 2 522 728,94 грн. на 748 670,03 грн. на рік.

З огляду на наведені вище обставини, позивач вважає, що через допущену відповідачем помилку, яка відобразилася в укладеному договорі оренди від 25.10.2016р., ПП «Юридичне агентство» за період з дати укладення договору, тобто з 25.10.2016р. сплатило орендну плату в розмірі 4 191 527,72 грн., а повинно було сплатити 1 181 396,12 грн., за умов, коли при укладенні договору оренди відповідач правильно відобразив цільове призначення та категорію землі КВПЦЗ 03.15., від якої залежала її нормативно-грошова оцінка.

Позивач також покликається на пояснювальну записку Управління земельних ресурсів до проекту ухвали про внесення змін від 23.05.2018р. згідно якої: «у запропонованому проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Професора Буйка, 27 був запропонований код КВЦПЗ 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, а в ухвалі міської ради від 14.07.2016р. №848 помилково вказано код КВПЦЗ 11.02.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення надміру сплачених коштів за оренду землі, однак у відповіді Львівської міської ради на вимогу, останній зазначив, що підстав для повернення коштів немає.

Отже, позивач вважає, що переплатив в бюджет міста 3 010 158,60 грн., а Львівська міська рада отримала такі кошти безпідставно, а тому просить суд стягнути такі з відповідача в порядку ст. 1212 ЦК України. При розрахунку суми коштів, які на думку позивача було зайво сплачені, останній керувався розміром нормативно-грошової оцінки за спірну земельну ділянку станом на 25.10.2016р. за кодом КВЦПЗ 03.15.

В ході розгляду даної справи, третьою особою Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області будо надано інформацію щодо нормативно-грошової оцінки 1 кв. м. спірної земельної ділянки станом на 25.10.2016р. враховуючи (КФ=0,7) код КВПЦЗ 03.15. 715,94 грн.

Крім того, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, разом зі стягненням безпідставно набутих коштів, позивач просить суд з підстав наведених вище визнати недійсним п. 9 договору оренди землі від 25.10.2016р. №С-4321 (в редакції від 25.10.2016р.).

Позиція відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач, заперечуючи позовні вимоги, зазначив, що основою для визначення розміру орендної плати за користування земельною ділянкою є нормативно-грошова оцінка, визначена відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. А дані про грошову оцінку окремої земельної ділянки оформлюються як витяг з технічної документації нормативної грошової оцінки земель, відповідно до ч. 2 ст. 20 ЗУ «Про оцінку земель».

Так, в даній ситуації, при укладенні договору оренди землі від 25.10.2016р. була чинною нормативно-грошова оцінка земельної ділянки під забудову площею 0,8221 га (кадастровий номер :01:009:0028) на вул. Професора П. Буйка в розмірі 21 022 741,20 грн., що підтверджується витягом з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки від 17.08.2016р. №19-1323-0.2-6287/9-16АП.

В подальшому, на основі такої оцінки земельної ділянки сторонами у договорі від 25.10.2016р. було визначено розмір орендної плати, яка склала 12% від нормативно-грошової оцінки.

Відповідач звертав увагу суду на те, що технічна документація на затвердження подавалася до Львівської міської ради самим позивачем, в тому числі нормативно-грошова оцінка від 17.08.2016р., а тому, на підставі представлених документів та у відповідності до діючих на той час норм і приймалася ухвала від 14.07.2016р. №848.

Відповідач заперечував безпідставність отримання коштів за оренду земельної ділянки, оскільки позивач сплачував оренду на підставі чинного договору від 25.10.2016р, в якому сторони добровільно погодили всі істотні умови, в тому числі щодо розміру орендної плати.

На думку відповідача, сам факт внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 25.10.2016р., в результаті яких змінилася нормативно-грошова оцінка землі та розмір орендної плати, не може слугувати підставою для повернення орендодавцем отриманої орендної плати за період до внесення змін до договору. Більше того, зміни до договору від 23.05.2018р. були внесені, у зв`язку з новою нормативно-грошовою оцінкою спірної земельної ділянки, яка була надана позивачем та підтверджується витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку від 11.05.2018р. №32-13-0.37-3390/169-18.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

Відповідно до матеріалів даної справи в предмет доказування входять наступні обставини:

- Чи підставно Львівська міська рада отримувала орендну плату від ПП «Юридичне агентство» за користування земельною ділянкою відповідно до умов договору №С-4321 від 25.10.2016р. до 23.05.2018р. в розмірі 2 522 728,94 грн. в рік?

- Чи п.9 договору оренди №С-4321 (в редакції від 25.10.2016р.) відповідав чинному на момент укладення договору земельному законодавству та нормативно-правовим актам?

- Чи є підстави для визнання п.9 договору оренди №С-4321 (в редакції від 25.10.2016р.) недійсним в судовому порядку?

Позивач, на підтвердження підставності позовних вимог та обставин, які входять у предмет доказування покликався на проект землеустрою на зміну цільового призначення земельної ділянки, погоджений висновком головного управління Держземагентства у м. Львові №19-1323-0.3-7509/9-15АП від 14.07.2015р. та затверджений ухвалою Львівської міської ради №848 від 14.07.2016р., а також на ухвалу Львівської міської ради від 23.05.2018р. «Про внесення змін до ухвали №848 від 14.07.2016р. з пояснювальною запискою.

Відповідач, як на докази, які спростовують позовні вимоги покликався на чинну станом на 25.10.2016р. нормативно-грошову оцінку земельної ділянки в розмірі 21 022 741,20 грн. та підписаний сторонами з погодженням всіх істотних умов договір оренди від 25.10.2016р, в тому числі й щодо розміру орендної плати 2 522 728,94 грн. на рік. Крім того, відповідач наголошував на тому, що позивачем ухвала Львівської міської ради №848 від 14.07.2016р., до якої пізніше 19.04.2018р. були внесені зміни, в судовому порядку не оскаржувалась та недійсною не визнавалась.

В силу приписів ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 1 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Серявін проти України»).

Ухвалюючи рішення суд послуговується наступними законоположеннями та своїми висновками:

За змістом ст. 144 Конституції України, ст. 13, 122 Земельного кодексу, до виключної компетенції, зокрема, міських рад належить вирішення питань про надання у користування земельних ділянок із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до абз. 1 ч. 1,2 ст. 116 Земельного кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Як встановлено судом, Ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2016р. №848 було затверджено проект землеустрою та надано ПП «Юридичне агентство» в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,8221 га на вул. Професора Буйка, 27 для будівництва житлових будинків з об`єктами обслуговування на нижніх поверхах. Крім того, вказаною ухвалою позивача було зобов`язано у трьохмісячний термін укласти з Львівською міською радою договір оренди землі, встановивши річну орендну плату у розмірі 12% від нормативно-грошової оцінки.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про оренду землі», оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

В силу приписів ч. 1 ст. 15 даного Закону визначено перелік істотних умов договору оренди землі: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

З моменту винесення ухвали №848, позивач отримав витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 17.08.2016р., а в подальшому 25.10.2016р. сторонами було укладено договір №С-4321, в якому останні, враховуючи нормативно-грошову оцінку, визначили розмір орендної плати в сумі 2 522 728,94 грн. (12% від нормативної грошової оцінки).

Як стверджував позивач, допущена помилка Львівської міської ради в ухвалі від 14.07.2016р. №848 стала підставою для укладення договору оренди від 25.10.2016р. із зазначенням невірної нормативно-грошової оцінки, а відтак і розміру орендної плати. Так як, вказана ухвала та договір оренди не врахували того, що земельна ділянка повинна була мати код КВПЦЗ 03.15, а фактично зазначено код КВПЦЗ 11.02. Зазначене, на думку позивача спричинило переплату позивачем відповідачу орендної плати за спірний період на суму 3 010 158,60 грн., оскільки при визначенні в ухвалі та договорі коду КВПЦЗ 03.15, грошова оцінка землі та розмір орендної плати був би значно нижчий. Позивач вважає, що відповідач набув спірні кошти безпідставно.

З такими твердженнями позивача суд не погоджується з наступних мотивів:

По-перше. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Як вбачається з матеріалів даної справи, між сторонами існують договірні відносини як орендодавця та орендаря, а підставою сплати позивачем відповідачу орендної плати у спірний період з 25.10.2016р. по 23.05.2018р. в розмірі 4 191 527,72 грн. (в тому числі сума позову 3 010 158,60 грн.) є договір оренди землі. Тому, в даному випадку стверджувати, що кошти були набуті відповідачем безпідставно, не можна.

Зокрема, господарський суд звертається також до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), у якій, з поміж іншого, зазначено, що «..у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

По-друге. Як вже було зазначено вище в описовій частині рішення, 19.04.2018р. Львівською міською радою було винесена ухвала №3355, якою було внесено зміни до ухвали №848 «Про затвердження ПП «Юридичне агентство» проекту землеустрою та надання земельної ділянки в оренду». Зокрема, п. 1 ухвали було викладено в новій редакції із зазначенням в характеристиці земельної ділянки її коду КВПЦЗ 03.15., замість КВПЦЗ 11.02. Вподальшому, позивачем було отримано новий витяг з технічної документації з нормативно-грошової оцінки даної земельної ділянки, де у зв`язку із зміною КВПЦЗ розраховано новий розмір грошової оцінки землі та 23.05.2018р. внесено зміни до договору оренди від 25.10.2016р., зокрема в частині грошової оцінки та орендної плати, яка суттєво зменшилася із 2 522 728,94 грн. на рік до 748 670,03 грн. на рік.

Суд наголошує на тому, що внесення змін до договору оренди землі в частині зміни (зменшення) розміру орендної плати не може мати наслідком повернення орендних платежів, які існували раніше та були сплачені орендарем на підставі чинного договору оренди.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що пояснювальна записка до ухвали №3355, якою було внесено зміни до ухвали №848, в якій зазначено, що при первісному винесенні ухвали від 14.07.2016р. було помилково вказано код КВПЦЗ земельної ділянки 11.02 замість КВПЦЗ 03.15 не мало фундаментального значення при визначенні сторонами умов, на яких укладався договір оренди землі. Зокрема, як зазначалося вище, відповідно до ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», серед істотних умов без яких договір оренди землі не може бути укладений немає код КВПЦЗ.

Більше того, витяг з нормативної грошової оцінки землі було отримано позивачем 17.08.2016р., тобто ще до укладення договору оренди від 25.10.2016р.

Таким чином, позивач отримавши витяг з грошовою оцінкою земельної ділянки, у випадку незгоди з останньою, мав можливість ще до підписання договору ініціювати перед компетентними органами, в тому числі і перед відповідачем, внесення змін, як до ухвали від 14.07.2016р., так і вподальшому до нормативно-грошової оцінки.

По-третє. Враховуючи обставини наведені вище, в суду також відсутні підстави для визнання п. 9 договору оренди від 25.10.2016р. №С-4321 (в редакції від 25.10.2016р.) - недійсним. Зокрема, суд звертає увагу позивача на наступне:

Обгрунтовуючи таку позовну вимогу, позивач покликався на ст. 229 ЦК України, відповідно до якої якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Крім того, позивач стверджував, що підписуючи договір оренди землі від 25.10.2016р., текст якого був підготовлений відповідачем, жодного впливу на формування розміру оренди чи тексту цього договору не мав, а помилка при укладенні договору, зокрема п. 9 була допущена саме відповідачем.

З такими твердженнями позивача суд погодитися не може, оскільки редакція п. 9 договору, щодо визначення розміру орендної плати, безпосередньо залежала від розміру нормативної грошової оцінки, яка існувала станом на момент укладення договору. Таким чином, навіть за умови формування проекту договору та його п. 9 відповідачем по справі, останній керувався саме тим розміром нормативної грошової оцінки землі, який був підтверджений наданим позивачем витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 17.08.2016р., яка міститься в матеріалах справи.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що станом на час звернення позивачем до суду із даним позовом, п. 9 договору оренди від 25.10.2016р. в його первинній редакції вже є нечинним, так як сторонами 23.05.2018р. було внесено зміни до договору оренди землі від 25.10.2016р. та викладено п. 9 в новій редакції, зокрема, змінено розмір нормативної грошової оцінки та відповідно розмір орендної плати. Таким чином, сторони виявили спільну волю на внесення змін до п. 9 договору.

В той же час, в період дії первинної редакції договору від 25.10.2016р. позивач не звертався до суду про визнання його чи певних частин (п. 9) недійсними, а лише звернувся до відповідача з пропозицією внесення до нього змін, що і було реалізовано 23.05.2018р.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В силу приписів ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

З огляду на вищенаведені норми, враховуючи, що позивачем не було представлено суду більш вірогідних доказів, ніж подано відповідачем у спростування позову, суд дійшов висновку, в задоволенні позовних вимог ПП «Юридичне агентство» відмовити повністю.

Судовий збір, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається на позивача.

Керуючись ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Юридичне агентство» - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені ст. 256, 257 ГПК України.

В судовому засіданні 11.02.2020р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 13.02.2020р.

Суддя Юркевич М. В.