ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. ОдесаСправа № 916/2688/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі
апеляційну скаргу Моторно (транспортного) страхового бюро України
на рішення господарського суду Одеської області від 06.11.2019, суддя в І інстанції Смелянець Г.Є, повний текст якого складено 11.11.2019 в м. Одесі
у справі № 916/2688/19
за позовом: Моторно (транспортного) страхового бюро України
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1
про: стягнення 74 588,32 грн.
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 73 288,32 грн., а також суми сплачених витрат на послуги аварійного комісара у розмірі 1300 грн., а всього у розмірі 74 588,32 грн.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що Моторне (транспортне) страхове бюро України в силу положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", здійснивши виплату страхового відшкодування, отримало право на звернення із регресним позовом до власника транспортного засобу, який заподіяв шкоду.
ВЧ НОМЕР_1 не визнала позов посилаючись на те, що відповідно до постанови Київського районного суду міста Одеса від 15.09.2016 у справі № 520/10343/16-п водій автомобіля ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому завдана шкода має відшкодовуватися саме ним. Також відповідач зазначав, що автомобіль «Мерседес ДБ508Д», військовий номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , закріплений за Військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління, і що огляд пошкодженого транспортного засобу було проведено з порушенням вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (зі змінами), без повідомлення відповідача.
Рішенням господарського суду Одеської області від 06.11.2019 відмовлено Моторному (транспортному) страховому бюро України у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд виходив із того, що позивачем не доведено суду обставин, які свідчать про оплату ним страхового відшкодування потерпілій особі, тому підстави для задоволення позову про відшкодування шкоди в порядку регресу відсутні. Одночасно судом враховано, що позивачем не надано суду обґрунтування позовних вимог щодо стягнення з відповідача оплачених позивачем послуг АТ „СГ „ТАС в розмірі 1300 грн.
Моторне (транспортне) страхове бюро України у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Підставою для скасування оскаржуваного рішення скаржник зазначає невідповідність викладених у рішенні висновків місцевого суду обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник вказує те, що фактичною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог стала відсутність в матеріалах справи доказів сплати позивачем суми страхового відшкодування, а саме копії платіжного доручення № 8199рв від 25.10.2016р., зазначеного в додатках. Але, у даному випадку, місцевий господарський суд розглянувши матеріали позовної заяви, визнав їх достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та відкрив провадження у справі № 916/2688/19. Тобто на момент відкриття провадженні у справі будь яких недоліків виявлено не було. Також на адресу Моторного транспортного страхового бюро України не надходило акту господарського суду Одеської області від 09.09.2019р. №01-11/432/2019 про відсутність в матеріалах позовної заяви платіжного доручення № 8199рв від 25.10.2016р., зазначеного в додатках. Таким чином, на думку скаржника, матеріали справи свідчать про те, що станом на момент відкриття провадженні у справі будь-яких недоліків виявлено не було, а якщо такі недоліки були, у позивача не було можливості їх усунути, через не отримання акту господарського суду Одеської області від 09.09.2019р. №01-11/432/2019.
Щодо висновку місцевого господарського суду в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення з відповідача оплачених позивачем послуг АТ «СК „Країна» в розмірі 1300 грн, то матеріали справи містять наступні докази.
Згідно звіту № 1432 - 08 - 16 про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля «Мерседес - Бенц: Е200» державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , власник ОСОБА_2 , підставою для проведення оцінки є договір про надання експертних та інформаційних послуг, укладений між ПрАТ «СК «Країна» та ФОП Васильченко В.В. Згідно рахунку № 40/СВ/2016 від 28 вересня 2016 року ПрАТ «СК «Країна» за проведення дослідження пошкодженого транспортного засобу виставило Моторному транспортному страховому бюро України грошові вимоги в розмірі 1300 грн. Тобто, в даному випадку позивач оплатив ПрАТ «СК «Країна» роботи пов`язані із організацією та проведенням дослідження (складання звіту № 1432 - 08 - 16) пошкодженого транспортного засобу.
Одночасно скаржник виклав прохання долучити до матеріалів та дослідити в якості доказів копію платіжного доручення № 8199рв від 25.10.2016 року, як доказ який не був поданий з причин, що об`єктивно не залежали від позивача (не отримання позивачем акту господарського суду Одеської області від 09.09.2019р. №01-11/432/2019).
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08.08.2016р. об 11:20 хв. в м. Одесі на Адміральському проспекті, 42 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю трьох транспортних засобів: «Мерседес ДБ508Д», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , «Mersedes-Benz, Е200», державний номер НОМЕР_3 , яким керувала ОСОБА_2 та «Nissan Note», державний номер НОМЕР_4 , яким керувала ОСОБА_3 , внаслідок якої автомобіль «Mersedes-Benz, Е200», державний номер НОМЕР_3 , отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою Національної полії про дорожньо-транспортну пригоду № 969595.
Згідно з інформацією наявною в цій довідці № 969595, транспортний засіб: «Мерседес ДБ508Д», державний номер НОМЕР_2 , належить ВЧ НОМЕР_1 , а цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Mersedes-Benz, Е200», державний номер НОМЕР_3 , застрахована ЗАТ „СГ „ТАС.
ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 , працюючого в військовій частині, вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2016 у справі № 520/10343/16-п, яка набрала законної сили, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.
09.08.2016 ОСОБА_2 звернулася до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, в якій повідомила про дорожньо-транспортну пригоду, що сталась 08.08.2016 за участю транспортного засобу "Mercedes ДБ508Д", державний номер НОМЕР_2 , та транспортного засобу "Mercedes-Benz E200" , державний номер НОМЕР_3 , та завдання їй шкоди автомобілем "Mercedes ДБ508Д", під керуванням ОСОБА_1 , власником якого є військова частина НОМЕР_1 , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована.
Також 14.09.2016 ОСОБА_2 звернулася до МТСБУ з заявою про здійснення їй відшкодування завданої шкоди шляхом перерахування грошових коштів на її рахунок у банку (зареєстровано 23.09.2016 за № 12198/16).
Згідно з витягом з централізованої бази даних МТСБУ "Mercedes-Benz E200", державний номер НОМЕР_3 , застрахований згідно полісу АЕ 8508212 у Приватному акціонерному товаристві «Страхова група "ТАС"». Натомість щодо транспортного засобу "Mercedes ДБ508Д", державний номер НОМЕР_2 , пошук наявності чинного договору внутрішнього страхування не дав результатів. Тобто, на час скоєння ДТП власник транспортного засобу "Mercedes ДБ508Д", державний номер НОМЕР_2 , не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Отже транспортний засіб "Mercedes ДБ508Д", державний номер НОМЕР_2 , не був застрахований згідно з вимогами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
За змістом звіту № 1432-08-16 про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ) від 10.09.2016, протоколу огляду транспортного засобу від 25.08.2016, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Mercedes-Benz E200", державний номер НОМЕР_3 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 82503,13 грн.
Згідно з довідкою Моторного (транспортного) страхового бюро України №1 від 19.10.2016р. розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих становить 73 288,32 грн.
21.10.2016 Моторним (транспортним) страховим бюро України видано наказ від 21.10.2016р. №8199 „Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_2 , яким вирішено здійснити виплату потерпілій 73 288,32 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
Рішенням господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/4220/19, яке набрало законної сили, відмовлено повністю у задоволені позовних вимог Моторно (транспортного) страхового бюро України до Міністерства оборони України про стягнення сплаченого страхового відшкодування у розмірі 74588,32 грн. (а.с. 43-50).
Відмовляючи у задоволенні позову господарського суду міста Києва дійшов висновку, що позивачем помилково визначено Міністерство оборони України як особу, яка відповідає за завдані внаслідок ДТП збитки, і що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у даній справі. Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, саме вони несуть відповідальність згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України.
Вказаним рішенням господарського суду міста Києва встановлено наступні обставини:
- 08.08.2016 о 11.21 год. в м. Одеса по вул. Адміральський проспект, 42, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Mercedes ДБ508Д", державний номер НОМЕР_2 , що знаходиться на балансі військової частини НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , та транспортного засобу "Mercedes-Benz E200 ", державний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу «Nissan Note», державний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_3 ;
- 21.10.2016 позивачем було видано наказ № 8199 «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_2 ». В наказі визначено сплатити на рахунок ОСОБА_2 суму 73288,32 грн за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Розмір шкоди визначено на підставі довідки № 1 від 19.10.2016 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих.
На виконання наказу від 21.10.2016 № 8199 позивач перерахував на рахунок заявника ОСОБА_2 , зазначений у її заяві, грошові кошти у сумі 73288,32 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 25.10.2016 № 8199рв.
Також позивач перерахував суму 1300,00 грн. на поточний рахунок ПАТ СК «Країна», що підтверджується платіжним дорученням від 15.12.2016 № 40/СВ/2016 з призначенням платежу: послуги з врегулювання згідно рахунку № 40/СВ/2016 від 28.09.2016, справа 35331;
- як встановлено судом, станом на час ДТП транспортний засіб "Mercedes ДБ508Д", державний номер НОМЕР_2 , був закріплений за військовою частиною НОМЕР_1 та перебував на її балансі, а ОСОБА_1 працював у даній військовій частині. Дані обставини не заперечуються сторонами та підтверджені матеріалами справи.
Частиною 4 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом наведеної процесуальної норми, неодмінною умовою її застосування є участь тих самих осіб або особи, щодо якої встановлено ці обставини, як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.
Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі де брало участь Моторне (транспортне) страхове бюро України, яке є позивачем
у даній справі, а тому вони не повинні доводитися знову у даній справі.
Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 Совтрансавто-Холдінг проти України, а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 Брумареску проти Румунії встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення одним з основоположних аспектів верховенства права принципу юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
В силу статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.
Вважаючи, що після сплати ним потерпілому коштів страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до відповідача, позивач звернувся з відповідним позовом до суду про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 73 288,32 грн, а також суми сплачених витрат на послуги аварійного комісара в розмірі 1300 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд виходив із того, що позивачем не доведено суду обставин, які свідчать про оплату ним страхового відшкодування потерпілій особі, тому підстави для задоволення позову про відшкодування шкоди в порядку регресу відсутні. Одночасно судом враховано, що позивачем не надано суду обґрунтування позовних вимог щодо стягнення з відповідача оплачених позивачем послуг АТ „СГ „ТАС в розмірі 1300 грн.
Тобто, фактичною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог стала відсутність в матеріалах справи доказів сплати позивачем суми страхового відшкодування, а саме копії платіжного доручення № 8199рв від 25.10.2016р., зазначеного позивачем у додатках до позовної заяви.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком місцевого суду, оскільки він зроблений без аналізу та врахування всіх наявних в матеріалах справи доказів, а саме, судом залишено поза увагою та не надано належної правової оцінки наявному у справі рішенню господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/4220/19, що набрало законної сили, яким встановлені обставини, які мають преюдиціальне значення для вирішення даного спору по суті.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 Цивільного кодексу України).
Відповідно до приписів частини першої статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Згідно зі статтею 6 зазначеного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Судом установлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Мерседес ДБ508Д», державний номер НОМЕР_2 , на момент вчинення ДТП застрахована не була.
Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення грошових коштів в порядку регресу з власника автомобіля, водій якого визнаний винним у ДТП, у зв`язку із виплатою страхового відшкодування потерпілій особі.
Відповідно до пунктів 39.1, 39.2.1 статті 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам; основними завданнями Моторно (транспортного) страхового бюро України є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.
За змістом пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторно (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
У пункті 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що Моторно (транспортне) страхове бюро України після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
В силу пункту 1.6 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема, власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Згідно зі статтею 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
За приписами статті 1 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
В силу статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
У структурі Збройних сил України є, зокрема, військові частини.
Згідно зі статтею 5 Закону України "Про Збройні Сили України" особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.
Статтею 10 Закону України "Про Збройні Сили України" визначено, що Міністерство оборони України здійснює, зокрема, військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України, забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.
Згідно з статтею 11 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України провадять свою діяльність на засадах в т.ч. комплектування шляхом призову громадян на військову службу та прийняття на військову службу за контрактом.
Відповідно до статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
За приписами статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності) належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (стаття 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
Статтею 137 Господарського кодексу України визначено що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.
З наведеного вбачається, що до структури Збройних сил України входять військові частини, комплектування особовим складом яких забезпечується Міністерством оборони України, як уповноваженим органом управління, в т.ч. шляхом прийняття громадян України на військову службу за контрактом, а також те, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням, а на Міністерство оборони України, покладаються функції контролю за використанням майна переданого в оперативне управління.
Як встановлено судом, станом на момент вчинення Черняковим Г.В. ДТП транспортний засіб «Мерседес ДБ508Д», державний номер НОМЕР_2 , був закріплений за Військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління, а сам ОСОБА_1 працював у вказаній військовій частині.
Зазначені обставини встановлені в ході розгляду адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності Чернякова Г.В. за вчинення ДТП та підтверджуються постановою Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2016 у справі №520/10343/16-п, під час розгляду господарським судом міста Києва справи № 910/4220/19 за позовом Моторно (транспортне) страхового бюро України до Міністерства оборони України про стягнення сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу та підтверджується рішенням суду від 24.06.2019 у цій справі, а також іншими матеріалами справи, дослідженими судом
За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що відповідальність за шкоду, заподіяну автомобілем «Мерседес ДБ508Д», державний номер НОМЕР_2 , має нести саме відповідач, як юридична особа, з винних неправомірних дій водія якої сталася ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність особи, що керувала вищезазначеним автомобілем за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була.
Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та статті 1191 Цивільного кодексу України Моторне (транспортне) страхове бюро України, сплативши страхове відшкодування, набуло право регресу до власника транспортного засобу, винного у ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Розмір страхового відшкодування в сумі 73288,32 грн та факт її сплати позивачем водію автомобіля «Mersedes-Benz, Е200», державний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_2 , підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/4220/19, що набрало законної сили, яким встановлено ці обставини.
Отже, в даному випадку Військова частина НОМЕР_1 , як власник транспортного засобу, є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.
За таких встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 73 288,32 грн. сплаченого страхового відшкодування та необхідність їх задоволення.
Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми витрат на послуги аварійного комісара в розмірі 1300 грн, то колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, з яких підстав ним були перераховані зазначені кошти ПАТ СК «Країна» і на якій підставі позивач просить стягнути вказані кошти з відповідача, а тому місцевий суд дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми витрат на послуги аварійного комісара.
В силу вимог частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України)
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 78, 79 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України забезпечення судового процесу доказами покладено виключно на сторони у справі.
Стаття 91 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Твердження відповідача про те, що огляд пошкодженого транспортного засобу здійснювався за відсутності представника відповідача, що є порушенням пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, колегія суддів не бере до уваги, оскільки згідно з вказаною Методикою виклик сторін на огляд транспортного засобу не є обов`язковим, а здійснюється лише у разі потреби, якщо така виникає.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні сплаченого страхового відшкодування у розмірі 73 288,32 грн., з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині, а в решті рішення має бути залишено без змін.
Відповідно до ст. 129, п. 4 ч. 1 ст. 282 ГПК України у зв`язку із скасуванням судового рішення місцевого суду та ухваленням нового рішення, підлягають перерозподілу і судові витрати, а саме підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 1887,57 грн. та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2831,35 грн., а всього 4718,92 грн.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторно (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково.
Рішення господарського суду Одеської області від 06 листопада 2019 року у справі № 916/2688/19 скасувати в частині відмови у стягненні сплаченого страхового відшкодування у розмірі 73 288,32 грн.
Прийняти в цій частині нове рішення. Позов задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на корить Моторно (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, бульвар Русанівський, 8, ) 73 288,32 грн. сплаченого страхового відшкодування та 4718,92 грн. витрат зі сплати судового збору.
В решті рішення господарського суду Одеської області від 06 листопада 2019 року у справі № 916/2688/19 залишити без змін.
Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Мишкіна М.А.