ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року м. ОдесаСправа № 916/2538/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Разюк Г.П., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників справи:

від Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ - Єгоров В.С. за довіреністю від 13.05.2019 року № 14-183;

від Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14), м. Одеса Боєнко І.П. на підставі наказу від 14.02.2020 року № 5/ОС-20 та посадової інструкції.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року, м. Одеса, суддя Мостепаненко Ю.І., повний текст рішення складено 29.11.2019 року

у справі № 916/2538/19

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса

про стягнення 255 257 грн. 19 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В серпні 2019 року Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№14), м. Одеса, в якій просило суд стягнути з Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ борг у загальній сумі 255 257грн. 19 коп., в тому числі: 159 521 грн. 55 коп. пені, 22 902 грн. 13 коп. 3% річних, 72 833 грн. 51 коп. інфляційних втрат, а також відшкодувати за рахунок відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на виконання укладеного між сторонами договору постачання природного газу від 17.10.2016 року № 3549/1617-ТЕ-23 позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 4 224 668 грн. 71 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, проте відповідач, в порушення умов укладеного договору, оплату здійснював несвоєчасно, та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 Договору, в зв`язку з чим позивач здійснив відповідні нарахування.

19.09.2019 року до Господарського суду Одеської області від Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, в якому відповідач просив суд зменшити штрафні санкції до 1 595,22 грн.

Клопотання обґрунтовано тим, що відповідач здійснює постачання теплової енергії мешканцям м. Одеси та усім установам виконання покарань міста Одеса, які, в свою чергу є неприбутковими бюджетними установами, повністю фінансуються за рахунок Державного бюджету України та мають постійну заборгованість за спожиту теплову енергію, що підтверджується направленими у зазначений період претензіями та відповідями на них. В свою чергу, зазначена заборгованість призвела до виникнення заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений природний газ. При цьому, відповідач зазначає, що має тяжке фінансове становище, у зв`язку із заборгованістю за поставлену теплову енергію, яка станом на 01.04.2019 року складає 3 476 889,37 грн. та має значну кількість зобов`язань перед третіми особами.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року у справі №916/2538/19 (суддя Мостепаненко Ю.І.) позов Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ до Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса задовольнити повністю; стягнуто з Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ 159 521 грн. 55 коп. пені, 22 902 грн. 13 коп. 3% річних, 72 833 грн. 51 коп. інфляційних витрат та 3 828 грн. 86 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог в частині стягнення з відповідача заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, в зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги в повному обсязі. Що стосується клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 1 595,22 грн. - 10% від заявленої позивачем суми, суд першої інстанції зазначив, що у даному випадку, суд не вбачає підстав для зменшення розміру нарахованої пені, оскільки з матеріалів справи вбачається, що прострочення здійснення відповідачем оплат за отриманий газ мають систематичний характер та даний випадок не є винятковим. Разом з тим, несвоєчасність оплати деяких контрагентів за отриманий газ погіршує фінансове становище позивача та прямо перешкоджає виконанню покладених на нього обов`язків щодо якості та своєчасності надання послуг з поставки природного газу для інших споживачів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Державне підприємство Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року у справі № 916/2538/19 в частині стягнення з Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ 159 521,55 грн. - пені скасувати частково та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення з Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ пені у розмірі - 1 595,22 грн., а також відшкодувати скаржнику за рахунок позивача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи в частині повного задоволення заявленої до стягнення суми пені.

Зокрема скаржник зазначає, що позивач всупереч умовам Договору надав номінації на природний газ лише з жовтня 2016 року по січень 2017 року, чим порушив не лише умови Договору, але також Розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 жовтня 2016 року № 742-року «Деякі питання опалювального сезону 2016/17» відповідно до якого КМУ зобов`язав ПАТ Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню та постачальникам природного газу до початку опалювального сезону 2016/17 року видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 357 «Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії», та з дотриманням принципу недискримінації. Неналежне виконання обов`язків Позивачем підтверджується Актами приймання-передачі природного газу за жовтень 2016 року - січень 2017 року, які наявні в матеріалах справи.

Також, скаржник зауважує, що позивач пунктом 8.2 розділу 8 «Відповідальність сторін» Договору збільшив відповідальність за невиконання споживачем обов`язку з оплати за договором та встановив зобов`язання сплатити постачальнику пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку суми простроченого платежу за кожний день його прострочення, чим порушив п. 39 Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії затвердженого постановою КМУ від 29.04.2016 року № 357, а саме п. 39 Примірного договору передбачає, що у разі невиконання споживачем пункту 29 цього договору споживач зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі облікової ставки Національного банку суми простроченого платежу за кожний день його прострочення. Тому Відповідач вважає, що для розрахунку пені суд мав застосувати пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.

За твердженням скаржника, у рішенні суд не надав оцінки ані майновому стану відповідача, ані ступеню виконання зобов`язання та зазначив, що несвоєчасність оплати деяких контрагентів за отриманий газ погіршує фінансове становище позивача та прямо перешкоджає виконанню покладених на нього обов`язків щодо якості та своєчасності надання послуг з поставки природного газу для інших споживачів. Натомість позивач не надав жодного належного доказу щодо погіршення майнового стану саме від дій відповідача, а лише надав інформацію щодо фінансового стану АТ «НАК «Нафтогаз України» станом на жовтень 2018 року з посиланням на постанову КМУ від 22.03.2017 року № 187, тобто період, що не охоплює спірні правовідносини.

Також, за твердження відповідача, судом не було враховано, що він ще у 2017 році розрахувався з позивачем за Договором, тобто судом не надано належної оцінки ступеню виконання зобов`язання Відповідачем.

Крім того, відповідно до Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» ст. 13 ч. 1 та ч. 2 п. 9 даної статті підприємства установ виконання покарань є державними підприємствами, які здійснюють господарську діяльність та професійно-технічне навчання засуджених, які працевлаштовані на підприємстві з метою соціальної адаптації засуджених у суспільстві та відшкодуванню збитків нанесених скоєними злочинами, виплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей і погашення цивільних позовів.

Підприємство жодних дотацій із Державного бюджету не отримує, всі грошові кошти отримує виключно від реалізації продукції, яку виготовляють засуджені, ціни на виготовлену продукцію не завжди являються конкурентними, а тому Підприємство має постійний дефіцит вільних грошових коштів. Враховуючи ринкові умови сьогодення та відсутність будь-яких замовлень на продукцію із боку органів державної влади та місцевого самоврядування підприємство не має змоги збільшити вартість своєї продукції.

Відповідач здійснює постачання теплової енергії мешканцям м. Одеси та усім установам виконання покарань міста Одеса, які в свою чергу є неприбутковими бюджетними установами, які повністю фінансуються за рахунок Державного бюджету України та мають, нажаль, постійну заборгованість за спожиту теплову енергію. Саме ця заборгованість призвела до неналежного виконання Відповідачем умов договору щодо сплати за поставлений природний газ АК «НАК «Нафтогаз України» в опалювальний період 2016-2017 року. Відтак, рівень розрахунків підприємства за спожитий природний газ залежить виключно від платіжної дисципліни споживачів теплової енергії.

Матеріалами справи підтверджується, що Відповідач знаходиться у важкому фінансовому становищі, внаслідок несплати боргів за спожиту теплову енергію населенням та бюджетними установами; діяльність відповідача спрямована на забезпечення теплом установи виконання покарань та населення, а тому обставини, що зумовлюють зменшення пені є соціально значимими та винятковими.

Таким чином, у позивача порушуються лише майнові інтереси, а у відповідача майнові та інші інтереси, зокрема, соціальні: забезпечення безперебійного надання населенню та установам покарання міста Одеси послуг з теплопостачання, виплата заробітної плати працівникам підприємства, безперебійне теплопостачання, зокрема, в опалювальний період 2019-2020 року.

Отже, на думку скаржника, обставини, які змусили відповідача просити зменшення пені є соціально значимими та винятковими, оскільки існує нагальна необхідність спрямовування наявних коштів на здійснення поточних розрахунків за природний газ, розподіл та транспортування природного газу, електропостачання, водопостачання, та забезпечення безперервного виробничого циклу з метою забезпечення безаварійного виробничого процесу.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 року за апеляційною скаргою Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14)», м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року у справі № 916/2538/19, справу призначено до судового розгляду.

Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні представник Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14)», м. Одеса підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Представник Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ усно заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року у справі № 916/2538/19 залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року у справі №916/2538/19 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

17.10.2016 року між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ (Постачальник), правонаступником якого є позивач у справі, та Державним підприємством Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса (Споживач) було укладено Договір постачання природного газу № 3549/1617-ТЕ-23, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався його оплатити на умовах цього договору.

Згідно із п. 1.2 Договору природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

За умовами п. 1.4. Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 23.01.2017 року № 2) за цим договором може бути поставлений газ власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00, ввезений Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на митну територію України).

Умовами п. 6.1. Договору сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пп. 6 п. 7.2. Договору Споживач зобов`язався своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (п. 8.1. Договору).

Згідно з п. 8.2. Договору, у разі прострочення споживачем оплати, згідно п. 6.1. Договору, він зобов`язується оплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Розділом 12 Договору передбачено, що він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 року до 31.03.2017 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Під час дії договору сторонами укладались додаткові угоди від 23.01.2017 року № 1 та від 23.01.2017 року № 2, відповідно до яких вносились зміни у договір від 17.10.2016 року № 3549/1617-ТЕ-23.

В період з жовтня 2016 року по січень 2017 року позивачем відповідачу було поставлено природний газ на загальну суму 4 224 668 грн. 71 коп., на підтвердження чого між сторонами у справі було складено:

- 31.10.2016 року акт приймання-передачі природного газу у жовтні 2016 року на суму 221 607 грн. 19 коп.;

- 30.11.2016 року акт приймання-передачі природного газу у листопаді 2016 року на суму 996 449 грн. 53 коп.;

- 31.12.2016 року акт приймання-передачі природного газу у грудні 2016 року на суму 1419073 грн. 56 коп.;

- 31.01.2017 року акт приймання-передачі природного газу у січні 2017 року на суму 1587538 грн. 43 коп.

Зазначені акти в добровільному порядку підписано сторонами та скріплено печатками останніх без заперечень та зауважень.

При цьому, відповідач за отриманий протягом жовтня 2016 року - січня 2017 року природний газ, розраховувався із простроченням, шляхом часткових оплат, а саме:

- за жовтень 2016 року (221 607 грн. 19 коп. згідно акту від 31.10.2016 року) 100 000 грн. 14.11.2016 року, 121 607, 19 грн. 28.11.2016 року;

- за листопад 2016 року (996 449 грн. 53 коп. згідно акту від 30.11.2016 року) 50 000 грн. 13.12.2016 року, 43 900 грн. 14.12.2016 року, 50 000 грн. 16.12.2016 року, 125 800 грн. 21.12.2016 року, 50 000 грн. 26.12.2016 року, 170 000 грн. 28.12.2016 року, 53 823, 08 грн. 29.12.2016 року, 333 800 грн. 17.02.2017 року, 95 000 грн. 02.03.2017 року, 15 000 грн. 03.03.2017 року, 9 126,45 27.03.2017 року;

- за грудень 2016 року (1 419 073 грн. 56 коп. згідно акту від 31.12.2016 року) 391 000 грн. 27.03.2017 року, 300 000 грн. 29.03.2017 року, 83 000 грн. 30.03.2017 року, 154 000 грн. 31.03.2017 року, 250 200 грн. 03.04.2017 року, 240 873, 56 грн. 04.04.2017 року;

- за січень 2017 року (1587538 грн. 43 коп. згідно акту від 31.01.2017 року) 292 126,44 грн. 04.04.2017 року, 380 000 26.04.2017 року, 54 000 грн. 27.04.2017 року, 169 400 грн. 28.04.2017 року, 25 000 грн. 30.05.2017 року, 66 400 грн. 31.05.2017 року, 141 000 грн. 21.08.2017 року, 459 611,99 грн. 31.08.2017 року.

Вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи розрахунком позивача, випискою по банківським операціям відповідача (а.с. 33) та відповідачем не заперечується.

З урахуванням викладеного Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ нарахувало відповідачу 159 521,55 грн. пені, 22 902,13 грн. 3% річних та 72 833,51 грн. інфляційних витрат та звернулось до суду із відповідним позовом.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Скаржником рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині стягнення з відповідача суми нарахованої пені у розмірі 159 521,55 грн., з огляду на що, рішення суду переглядається лише в межах зазначених доводів та вимог, а обставини правомірності стягнення з відповідача суми нарахованих позивачем 3 % річних та інфляційних втрат, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не перевіряється.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом першої інстанції було встановлено, та сторонами не оспорюється, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 4 224 668 грн. 71 коп., при цьому оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не у строк, визначений договором, чим порушував умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1. договору, а саме, відповідачем за отриманий природний газ розраховувався шляхом часткових оплат із простроченням визначеного договором терміну оплати отриманого газу, у зв`язку з чим, позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом.

Судом апеляційної інстанції було перевірено здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення пені та встановлено, що позивачем пеня була нарахована вірно, із урахуванням кінцевого терміну оплати, визначеного договором, встановленої договором ставки пені в розмірі 21% річних та з урахуванням днів та сум часткових оплат, в зв`язку з чим судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про повне задоволення позовних вимог в цій частині.

Що стосується посилання скаржника на те, що позивач пунктом 8.2 розділу 8 «Відповідальність сторін» договору збільшив відповідальність за невиконання споживачем обов`язку з оплати за договором та встановив зобов`язання сплатити постачальнику пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку суми простроченого платежу за кожний день його прострочення, чим порушив п. 39 Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії затвердженого постановою КМУ від 29.04.2016 року № 357, а саме п. 39 Примірного договору передбачає, що у разі невиконання споживачем пункту 29 цього договору споживач зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі облікової ставки Національного банку суми простроченого платежу за кожний день його прострочення, тому відповідач вважає, що для розрахунку пені суд мав застосувати пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України суми простроченого платежу за кожний день його прострочення, судова колегія зазначає таке.

По-перше, ст. 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Тобто, підписавши договір постачання природного газу від 17.10.2016 року №3549/1617-ТЕ-23, сторони у справі прийняли на себе передбачені зазначеним договором з додатковими угодами зобов`язання, зокрема зобов`язання відповідача, у разі прострочення оплати, сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

По-друге, судовою колегією було перераховано заявлену до стягнення пеню, як з урахуванням встановленої Договором ставки у 21 % річних, так із урахуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, при цьому за результати здійсненого перерахунку розрахунки показали, що сума пені розрахована з урахуванням 21 % річних є значно меншою від суми пені, розрахованої з урахуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, з огляду на що, вищезазначені твердження скаржника судова колегія визнає безпідставними та такими, що ґрунтуються лише на припущеннях останнього.

Що стосується доводів скаржника в частині висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні його клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення пені ст. 233 Господарського кодексу України, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Аналіз приписів ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Зі змісту наведених норм випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є суб`єктивним правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року у справі № 916/553/19, від 22.11.2019 року у справі № 922/937/19).

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 року у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 року у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 року у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі № 902/855/18.

Таким чином, суд, досліджуючи питання щодо зменшення пені, повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів обох сторін, а не лише відповідача.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити і з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив під час вирішення позову.

Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, на основі вичерпних і підтверджених висновків.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суду у постанові від 27.01.2020року у справі № 916/469/19.

Так, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 1 595,22грн. - тобто до 10% від заявленої позивачем суми, суд першої інстанції зазначив, що у даному випадку суд не вбачає підстав для зменшення розміру нарахованої пені, оскільки з матеріалів справи вбачається, що прострочення здійснення відповідачем оплат за отриманий газ мають систематичний характер та даний випадок не є винятковим. Разом з тим, несвоєчасність оплати деяких контрагентів за отриманий газ погіршує фінансове становище позивача та прямо перешкоджає виконанню покладених на нього обов`язків щодо якості та своєчасності надання послуг з поставки природного газу для інших споживачів.

Як вже зазначалось раніше, відповідач за отриманий протягом жовтня 2016 року - січня 2017 року природний газ розраховувався із значним простроченням, що свідчить про неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань за договором та про систематичний характер такої поведінки.

При цьому, судова колегія зазначає, що сторони, укладаючи договір, погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, порядок розрахунків, відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за спірним договором, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.

Крім того, у разі задоволення клопотання відповідача та зменшення заявлено до стягнення пені до 10 %, такий спосіб зменшення неустойки фактично нівелює її юридичне значення як регулятора відносин між сторонами та вочевидь не відповідає загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності.

Також, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині посилання відповідача на те, що він є державним підприємством, проте жодних дотацій із Державного бюджету не отримує, всі грошові кошти отримує виключно від реалізації продукції, яку виготовляють засуджені, оскільки відсутність коштів на рахунках установи не може свідчити про відсутність обов`язку такої установи виконувати взяті на себе зобов`язання за договорами, оскільки в таких правовідносинах така установа виступає, як самостійний суб`єкт цивільних правовідносин, який поставлено законом у рівні умови разом із іншими суб`єктами цивільного обороту та здійснює свою господарську діяльність на власний страх та риск. Будь-яких інших належних та допустимих доказів в обґрунтування свого клопотання відповідач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

Крім того, як вже зазначалось раніше, задоволення або відмова у задоволенні судом першої інстанції клопотання про зменшення розміру пені є суб`єктивним правом суду при оцінці наданих доказів, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів, і з урахуванням наявності у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, якими таке клопотання обґрунтоване, і такі дії суду не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині при відсутності інших порушень норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції, а, відтак, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення у даному випадку відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що в оскаржуваній частині рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року у справі № 916/2538/19 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 14), м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року у справі № 916/2538/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року у справі № 916/2538/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 17.02.2020 року.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2020 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Г.П. Разюк
А.І. Ярош