ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2020 р. Справа№ 910/2995/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019

у справі №910/2995/19 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

до: 1. Приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича;

2. Державного підприємства «СЕТАМ»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бялий Максим Глібович;

2. Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім»;

2. Акціонерне товариство «Комерційний банк «Глобус»

про визнання недійсними електронних торгів та застосування наслідків недійсності

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича (далі - приватний виконавець Теслявський А.М., відповідач-1) та Державного підприємства «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ», відповідач-2), за участю третіх осіб: Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бялий Максим Глібович (далі - третя особа-1), Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - третя особа-2), Товариство з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» (далі - ТОВ «Бон-Ексім», третя особа-3) про визнання недійсними електронних торгів арештованим майном, які проведені 18.02.2019 з продажу Лоту №328087, результати яких оформлені Протоколом №388525 від 18.02.2019, а також про застосування наслідків недійсності правочину, посилаючись на проведення вказаних торгів з порушенням норм чинного законодавства України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 залучено Акціонерне товариство «Комерційний банк «Глобус» (далі - третя особа-4) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/2995/19 в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що в Законах України «Про виконавче провадження», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відсутні обмеження щодо можливості звернення стягнення на майно, яке було обтяжене (арештоване) іншими виконавцями; право «першого арешту» не застосовується у разі звернення стягнення на майно боржника, а дії приватного виконавця вчинені відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», в якому відсутні положення про пріоритет першого арешту; позивач в обґрунтування заявлених вимог не наводить порушень при проведенні торгів, що є підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Також суд погодився із твердженнями відповідачів про відсутність у даному випадку порушених, невизнаних чи оспорених прав або законних інтересів позивача, а також про те, що дії приватного виконавця з передачі спірного майна на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження, і не можуть бути підставами для визнання торгів недійсними.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт наголошував на тому, що реалізація майна у виконавчому провадженні №57608087, відкритому приватним виконавцем Телявським А.М., є незаконною, оскільки пріоритетне право на задоволення своїх вимог має той стягувач, виконавче провадження якого відкрито раніше; у разі накладення арешту на майно боржника кількома виконавцями, право звернути стягнення на майно боржника має виконавець, який наклав арешт першим; судом необґрунтовано не прийнято до уваги норми ст.ст. 13, 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 1072 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо пріоритету обтяження, з урахуванням приписів ст. 8 ЦК України; ігнорування вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» по ВП №51550318 від 06.07.2016 на суму 9407 923,20 грн та по ВП № 51604802 від 12.07.2016 на суму 690 490,01 грн є недопустимим; суд не зазначив, чому не приймає до уваги постанови про відкриття провадження № 51550318, № 51604802 та Постанову про здійснення опису та арешту майна від 07.08.2017 по ВП №51550318; суд не звернув уваги на те, що права позивача порушуються, оскільки останній втратив можливість здійснити виконання рішення за вказаними виконавчими провадженнями за рахунок звернення стягнення на нерухоме майно боржника; судом не обґрунтовано висновок про те, що дії приватного виконавця з передачі спірного майна на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження, і не можуть бути підставами для визнання торгів недійсними.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 поновлено ПАТ «ВіЕйБі Банк» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/2995/19, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено на 12.02.2020, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідач-1 та відповідач-2 скористалися правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач-1 вказував на те, що право першим звернути стягнення на арештоване майно розповсюджується лише на кошти боржника, що встановлено у ст. 1072 ЦК України та конкретизовано у п. 9.9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 №22; в Законах України «Про виконавче провадження», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» немає прямих обмежень щодо можливості звернення стягнення на майно, яке було обтяжене (арештоване) іншими виконавцями, а тому право «першого арешту» не застосовується у разі звернення стягнення на майно боржника; суд дійшов правильного висновку про відсутність у даному випадку порушених, невизнаних чи оспорених прав або законних інтересів позивача та про те, що дії приватного виконавця з передачі спірного майна на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження, і не можуть бути підставами для визнання торгів недійсними.

Відповідач-2, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, також вказував на те, що нормативно-правовим актом, який встановлює порядок та правила проведення прилюдних торгів є саме Порядок реалізації арештованого майна, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5; для визнання електронних торгів недійсними позивач повинен довести належними та допустимими доказами порушення правил, встановлених зазначеним Порядком, а також те, що такі порушення вплинули на результати торгів, у зв`язку з чим законні інтереси позивача порушені; водночас, як на підставу для визнання електронних торгів недійсними позивач посилається на порушення приватного виконавця, які не стосуються правил проведення електронних торгів, встановлених Порядком, та мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними; позивачем не доведено як його права шляхом проведення електронних торгів за спірним майном було порушено та як задоволення позовних вимог може поновити такі порушені права; позивачем не зазначено яким чином організатор торгів - відповідач-2 порушив його права.

У судове засідання 12.02.2020 позивач, відповідач-1 та треті особи явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача, відповідача-1 та третіх осіб, заслухавши думку представника відповідача-2, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.

У судовому засіданні представник відповідача-2 проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

12.02.2020 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача-2, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві перебуває виконавче провадження №51550318 з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 06.06.2016 за №910/6456/15-г про стягнення з ТОВ «Бон-Ексім» на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» 9 407 923,20 грн боргу по виплаті відсоткового доходу за 12-14 відсотковий період. Обов`язок ТОВ «Бон-Ексім» є солідарним з ПАТ «Ритм».

06.07.2016 державним виконавцем винесені постанови про відкриття виконавчого провадження №51550318 та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

07.08.2017 державним виконавцем винесена постанова про здійснення опису та арешту майна боржника, якою постановлено:

1. Здійснити опис та арешт нерухомого майна боржника, а саме:

- інші будівлі та споруди підприємства по забою, переробці та виробництву м`яса свійської птиці реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 02, яке знаходяться за адресою: Черкаська обл., м. Ватутіне, вул. Індустріальна, буд. 1 Г;

- допоміжні будівлі та споруди підприємства по забою, переробці та виробництву м`яса свійської птиці, реєстраційний номер 02, за адресою: Черкаська обл., м. Ватутіне, вул. Індустріальна, буд. 1 В;

- будівлі та споруди підприємства по забою, переробці та виробництву м`яса свійської птиці, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 02, що знаходиться за адресою: Черкаська обл., м. Ватутіне, вул. Індустріальна, буд. 1 Б.

2. Доручити проведення опису та арешту майна Ватутінському міському ВДВС ГТУЮ у Черкаській обл.

Також, судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні в Оболонському районному відділі ДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві перебуває виконавче провадження №51604802 з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 06.06.2016 за №910/6456/15-г про стягнення з ТОВ «Бон-Ексім» на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» 690 490,01 грн боргу.

12.07.2016 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №51604802.

07.03.2017 державним виконавцем винесена постанова про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження №53541671. До вказаного зведеного виконавчого провадження входять виконавчі провадження номери: 51604802, 48847978, 49977996,52655804, 48819323, 48992809, 50513041,52753852.

Як зазначає позивач, 14.02.2019 ПАТ «ВіЕйБі Банк» стало відомо, що майно, на яке накладено арешт у виконавчому провадженні №51550318, виставлено на електронні торги вже в межах виконавчого провадження №57608087, яке відкрито приватним виконавцем Телявським А.М. 05.11.2018.

18.02.2019 згідно з Протоколом №388525 проведення електронних торгів - торги відбулися; переможцем торгів став Учасник 3.

Позивач також зазначає, що відповідно до інформації про лот №328087, яка міститься на сайті ДП «СЕТАМ» за посиланням https://setam.net.ua/auction/329544, наявні інші обтяження нерухомого майна за постановами державних виконавців, які винесені значно раніше ніж відкрито виконавче провадження приватним виконавцем.

Отже, враховуючи, що виконавче провадження №51550318, стягувачем за яким є ПАТ «ВіЕйБі Банк», відкрито раніше ніж виконавче провадження №57608087, а також те, що в межах виконавчого провадження №51550318 була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 06.07.2016, постанова про опис та арешт майна від 07.08.2017, на переконання позивача, реалізація майна у виконавчому провадженні №57608087, яке відкрито приватним виконавцем Телявським А.М. 05.11.2018, є незаконною, адже пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок майна боржника має той стягувач, виконавче провадження якого відкрито раніше.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що у разі накладення арешту на майно боржника кількома виконавцями право звернути стягнення на майно боржника матиме лише той виконавець, який наклав арешт першим.

Так, позивач зазначає, що положення про пріоритет першого арешту в Законі України «Про виконавче провадження» відсутні. Проте, відповідні положення наявні в Законі України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (ст. 14), в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 18) та в Цивільному кодексі України (ст. 1072).

Тобто, на думку позивача, чинне законодавство обумовлює можливість накладення кількох арештів (обтяжень) на визначене майно боржника в порядку їх надходження; і таким чином, право першим звернути стягнення на арештоване майно передбачено законодавством України.

Посилаючись на приписи ст. 1072 ЦК України та п.п. 9.8, 9.9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 №22, а також ст. ст. 12, 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач вважає, що якщо реєстрація обтяження здійснювалася за заявою виконавця (який в цьому випадку виступає заявником), то припинення обтяження здійснюється також на підставі заяви виконавця, і у разі наявності кількох відкритих виконавчих проваджень щодо одного боржника, які здійснюються одночасно кількома виконавцями (як державними, так і приватними), кожен виконавець накладає арешт на майно (кошти) боржника, однак фактичну можливість звернути стягнення на майно та кошти боржника має лише той виконавець, який перший наклав арешт, а всі інші виконавці можуть звернути стягнення на майно після того, як перший виконавець завершить примусове стягнення та зніме обтяження.

Вказуючи на те, що електронні торги з продажу Лоту №328087, результати яких оформлені Протоколом №388525 від 18.02.2019, були проведені з порушенням норм чинного законодавства України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Одним із способів захисту порушеного права згідно з частиною 2 статті 16, частиною 1 статті 215 ЦК України є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами 1 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (ст. 650 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (ч. 4 ст. 656 ЦК України).

З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна дійти висновку, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин у конкретній справі.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, зокрема щодо порядку виявлення майна, його опису та арешту, передбачено Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5.

Приписами статей 48, 56 та 61 Законом України «Про виконавче провадження» унормовано, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

З аналізу положень вищенаведених нормативно-правових актів слідує, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів із реалізації арештованого майна.

Таким нормативно-правовим актом, який встановлює порядок та правила проведення прилюдних торгів є саме Порядок реалізації арештованого майна, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5.

Згідно із пунктом 4 розділу X Порядку реалізації арештованого майна після повного розрахунку переможця за придбане майно на підставі протоколу про проведення електронних торгів складається акт про проведення електронних торгів, який підписується (затверджується) державним або приватним виконавцем.

В акті про проведені електронні торги зазначається така інформація: ким, коли і де проводилися електронні торги; стисла характеристика реалізованого майна; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - переможця електронних торгів, серія та номер документа, що посвідчує її особу, місце проживання (у разі якщо переможцем електронних торгів є юридична особа, зазначаються її найменування, місцезнаходження та код за ЄДРПОУ); сума, внесена переможцем електронних торгів за придбане майно; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи (найменування юридичної особи) - боржника, її місце проживання (місцезнаходження); дані про правовстановлювальні документи, що підтверджують право власності боржника на майно (пункт 5 Розділу X Порядку реалізації арештованого майна).

Отже, правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації майна, та вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем доказів складення такого акту про проведення прилюдних торгів, як і самого акту (копії чи оригіналу) не було надано, а також не було заявлено жодних клопотань про його витребування в порядку ст. 81 ГПК України у зв`язку з неможливістю самостійно надати такі докази.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відчуження майна на спірних електронних торгах, як угода купівлі-продажу, є багатостороннім правочином і під час подання позову про його оспорення, такий позов подається до решти сторін зазначеного правочину, з якими є матеріально-правовий спір та такі сторони мають бути залучені до участі у справі.

Так, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.06.2018 у справі № 910/856/17, набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба та організатор електронних торгів, та покупець - переможець електронних торгів.

Абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі прийняття судового рішення про визнання недійсними електронних торгів за позовом будь-якої заінтересованої особи, хоча б і не учасника електронних торгів (позивача, як у даному випадку), у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, відповідно, виникнуть права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору.

З урахуванням викладеного, з огляду на заявлені позовні вимоги, відповідачами в даній справі повинні бути приватний виконавець, організатор торгів та особа, визнана їх переможцем.

Однак, позивач у даній справі пред`явив позов лише до однієї із сторін правочину - продавців: приватного виконавця та організатора електронних торгів, тоді як переможець таких торгів позивачем не визначений у якості відповідача.

Враховуючи вищевикладене, оскільки, рішення про визнання правочину недійсним створює правові наслідки для усіх сторін такого правочину, колегія суддів зазначає, що позов у даній справі пред`явлено до неналежного складу відповідачів, що є самостійною підставою для залишення позову без задоволення.

Такі висновки підтверджуються правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 05.06.2018 у справі №910/856/17, а також висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 06.02.2018 у справі №911/845/17 та від 14.03.2018 у справі №910/1454/17.

Крім того, за відсутності у матеріалах справи жодних доказів про те, хто є Учасником 3, що вказаний у Протоколі електронних торгів №388525 від 18.02.2019, та у зв`язку з ненаданням акта про проведені електронні торги, суд позбавлений можливості встановити особу переможця за результатами проведених електронних торгів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що процесуальний закон обмежує можливість суду апеляційної інстанції у допущенні особи до участі у справі як співвідповідача, а враховуючи відсутність клопотання позивача про залучення співвідповідача, у суду першої інстанції також не було правових підстав для залучення переможця спірних електронних торгів до участі у справі в якості співвідповідача в розумінні положень ст. 48 ГПК України.

За приписами частини четвертої статті 13 ГПК України саме сторона у справі несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

У даному випадку ризик таких наслідків, що полягає у відмові в задоволенні позовних вимог, покладається саме на позивача - ПАТ «ВіЕйБі Банк» через непред`явлення ним позову до покупця майна за оспорюваним правочином, як і ненадання самого договору, про визнання недійсним якого просить позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/2877/18.

Крім того, враховуючи, що відчуження майна з аукціону належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (ст.ст. 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів.

Підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення, визначених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 (далі - Порядок), а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо); правил, які регулюють сам порядок проведення торгів; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом від 20.03.2019 у справі №925/440/18.

При цьому, положення Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальними для виконавців та учасників виконавчого провадження при вчиненні дій з виконання судових рішень, у тому числі, накладення арешту на майно боржника та його реалізації.

Водночас, у спеціальному законі - Законі України «Про виконавче провадження», положення про пріоритет першого арешту відсутні.

За результатом аналізу норм чинного законодавства України, яке позивач вважає за можливе застосувати до даних правовідносин (ст. ст. 12, 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 1072 ЦК України, п.п. 9.8, 9.9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджені Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 р. №22; п. 35 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабміну від 25.12.2015 р. №1127) вбачається, що вказані норми права регулюють інші правовідносини, та не можуть застосовуватись виконавцем при виконанні рішення шляхом арешту та реалізації майна боржника.

Суд першої інстанції правомірно погодився із доводами відповідача-1 про те, що ст. 1072 ЦК України, а також п. п. 9.8., 9.9. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 р. №22, встановлюють черговість списання грошових коштів з банківського рахунка боржника та дії банку у разі надходження відповідних платіжних вимог, та не відносяться до реалізації майна боржника.

Крім того, ані в Законі України «Про виконавче провадження», ані в Законі України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ані в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відсутні обмеження щодо можливості звернення стягнення на майно, яке було обтяжене (арештоване) іншими виконавцями.

При цьому, як правильно зазначає відповідач-2, позивач в обґрунтування заявлених вимог не наводить жодних порушень при проведенні торгів встановленим законодавством правилам проведення торгів, а доводи позивача про неправомірність дій приватного виконавця з передачі спірного майна на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження, і не можуть бути підставами для визнання торгів недійсними.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є наявність наступних обставин: порушень порядку проведення аукціону, за умови, що такі порушення вплинули на результати торгів; порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює торги, тобто позивача.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 05.04.2018 у справі №910/9256/17, від 28.11.2018 у справі № 924/374/17.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Однак, позивачем ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі не було доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, у тому числі, наявність порушень при проведенні торгів встановленим законодавством правилам проведення торгів, вплив таких порушень на результати торгів, а також того, що його права, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачами.

Крім того, заявляючи вимогу про застосування наслідків недійсності правочину, позивач не вказує, які саме наслідки необхідно застосувати та жодним чином не обґрунтовує вказану вимогу.

З огляду на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсними електронних торгів арештованим майном, які проведені 18.02.2019 з продажу Лоту №328087, результати яких оформлені Протоколом №388525 від 18.02.2019, а також про застосування наслідків недійсності правочину.

Враховуючи викладене, доводи апелянта щодо неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду, а також стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/2995/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПАТ «ВіЕйБі Банк» має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/2995/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/2995/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2995/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.02.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова