ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2020 року Справа № 903/734/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка", м.Луцьк

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 05.12.19р. суддею Гарбар І. О. о 10:13 год. у м.Луцьку, повний текст складено 10.12.19р.

у справі № 903/734/19

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Городище", с.Городище, Луцького району Волинської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка", м.Луцьк

про стягнення 104371,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суд Волинської області від 05.12.2019р. у справі №903/734/19 позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Городище" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" про стягнення 104371,35грн. задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Городище" 103753,13грн. заборгованості, (з них 95410,64грн. пені та 8342,49грн. 3% річних), 1909,62грн. витрат по сплаті судового збору та 10000,00грн. (десять тисяч гривень) витрат на правову допомогу.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвали, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- вказує на те, що умовами оплати сторони передбачили розстрочення оплати товару на окремі частини та визначили, що оплата 20% вартості товару буде здійснюватися після реєстрації видаткових накладних. Таким чином, сторони за взаємною згодою передбачили інший порядок та строки оплати товару ніж передбачено положеннями ст.692 ЦК України, у зв`язку з чим дана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, як на тому наполягав позивач. Крім цього вважає, що судом першої інстанції судом не було враховано положення всіх умов укладеного між сторонами договору поставки №КВ-В3-1 -3-1825 від 11.09.2017р.;

- зазначає, що відповідно до п.5.5 договору, у разі коли постачальник не передав покупцю документи на товар відповідно до п.2.2 договору, або у встановленому законом порядку не здійснив реєстрації податкової накладної, покупець вправі притримувати оплату за товар до усунення порушення, або повернути товар постачальнику і вимагати повернення сплачених за товар коштів, неустойки та завданих збитків. Тобто, до моменту отримання від позивача перелічених документів, відповідач мав правові підстави не здійснювати оплати грошових коштів та відповідно не може бути притягнутий до майнової чи будь якої іншої відповідальності за притримання коштів, право на яке передбачено умовами договору. В ході розгляду справи було встановлено, що податкові накладні в електронній формі були зареєстровані позивачем та надані відповідачу 22.08.2019р.. Таким чином, нездійснення відповідачем оплати вартості товару до 22.08.2019р. не може вважатися порушенням умов договору та, відповідно, не може бути правовою підставою для застосування до позивача штрафних санкцій;

- звертає увагу на те, що на момент винесення оскаржуваного рішення позивачем не надано відповідачу належним чином оформлених товарно-транспротних накладних, оскільки в наявних у матеріалах справи ТТН в графі пункт розвантаження зазначено "с.Несвіч, Луцького р-н", що не відповідає ні умовам договору, ні фактичним даним. Відповідно до умов підписаної сторонами специфікації передача товару покупцеві здійснюється на умовах СРТ (Інкотермс-2010) за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с.Чаруків, вул.Вокзальна, 156, за цією ж адресою і здійснювалась фактична доставка товару. Тобто надані позивачем ТТН містять помилкові відомості, щодо пункту розвантаження товару. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи відповідача в частині неналежного оформлення ТТН. Наведені в рішенні посилання на положення Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" щодо того, що неістотні недоліки в документах не є підставою невизнання господарської операції, не можуть застосовуватися в даному випадку, оскільки ні відповідач, ні будь яка інша особа не заперечує факту здійснення операції з поставки товару. Наведене свідчить, що умова п.2.2 договору в частині надання належно оформлених товарно-транспортних накладних не виконана позивачем, що дає підстави для застосування п.5.5 договору щодо правомірності притримання оплати відповідачем. Відповідно підстави для застосування штрафних санкцій до останнього відсутні.

- також вказує. що позивачем не була виконана умова договору про надання завірених копій договорів та заявок на перевезення товару. Щодо відсутності вказаних документів позивач послався на те, що перевезення товару здійснювалось його власним транспортом, однак доказів цього не надав;

- покликається також на те, що суд задовольнив вимогу позивача про стягнення 10 000,00грн. витрат на правову допомогу. Стягнення вказаної суми з відповідача вважає необґрунтованим, оскільки дана сума є неспівмірною з складністю справи та обсягом робіт, виконання яких було необхідним для її вирішення;

- звертає увагу на те, що на думку скаржника дана справа за своєю суттю та змістом не є складною. Відповідачем не заперечувався факт здійснення позивачем поставки товару, а вартість товару, стягнення якої було основною вимогою позивача, була сплачена відповідачем у добровільному порядку до початку розгляду справи. Фактично, предметом спору стало лише питання обрахунку розміру штрафних санкцій. При цьому мусимо зауважити, що надані позивачем розрахунки містять суттєві помилки (застосування неправильного розміру облікової ставки НБУ, невірне визначення бази нарахування санкцій), що ставить під сумнів виконання даної роботи саме адвокатом. Крім цього, як слідує з тексту рішення до складу наданих адвокатом послуг включено підготовку письмової вимоги про оплату коштів, хоча як було підтверджено самим позивачем такий документ відповідачу не направлявся, заходи досудового врегулювання спору не здійснювались. Тобто, до складу витрат на правову було включено витрати на правові дії, які в межах розгляду справи фактично не здійснювались;

- вказує, що умови підписаних сторонами договору та специфікації не містять чіткого визначення граничної дати чи періоду часу для оплати товару, недотримання якого обидві сторони могли б вважати невиконанням умов договору. Відповідач здійснював оплату товару частковими платежами, з часовим проміжком не більше тижня. Позивач в свою чергу не заявляв до відповідача будь яких претензій щодо порушення його інтересів, а навпаки, сторони продовжували співпрацю в межах того ж договору поставки про що свідчить підписання специфікації №13 від 16.09.2019р.. Таким чином, на думку скаржника, немає підстав вважати понесені витрати на правову допомогу неминучими для отримання вартості поставленого товару, адже Відповідач повністю оплатив її в добровільному порядку.

Ухвалою Північно західного апеляційного господарського суд від 11.01.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" на рішення Господарського суду Волинської області від 05.12.2019р. у справі №903/734/19, ухвалено розглядати апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" на рішення Господарського суду Волинської області від 05.12.2019р. у справі №903/734/19 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження та запропоновано позивачу подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України протягом 10 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

31.01.2020р. на поштову адресу Північно західного апеляційного господарського суд від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Городище" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній, зокрема, вказує, що постачальник поставив покупцеві товар, що підтверджується підписаними уповноваженими представниками обох сторін та скріпленими печатками видатковими накладними на загальну суму 8158802,97 грн.: №202 від 14.08.2019, №208 від 15.08.2019, №210 від 16.08.2019, №211 від 17.08.2019, №212 від 18.08.2019 (а.с.17-21). Відповідач частково виконав свої зобов`язання по договору перерахувавши на розрахунковий рахунок позивача за період з 23.08.2019р. по 13.09.2019р. борг в сумі 17048802,97грн., що підтверджується банківськими виписками (а.с.22-25). На день подачі позову до суду (17.09.2019р.) сума основного боргу становила 1110000,00грн.. Водночас, відповідач перерахував позивачу кошти в розмірі 1110000,00грн., що підтверджується платіжними дорученнями №3242 від 20.09.2019р. (на суми 100000,00грн.). №3302 від 23.09.2019р. (на суми 100000,00грн.), №3449 від 26.09.2019р. (на сими 110000,00грн.), №3697 від 03.10.2019р. (на суми 800000,00грн.) (а.с.39-42). Враховуючи добровільне погашення відповідачем суми основного боргу у повному обсязі сторона відповідача подала заяву про зменшення розміру позовних вимог в якій просила стягнути з останнього лише пеню та 3% річних за прострочення строку оплати отриманого товару у відповідності до умов договору. Натомість посилання відповідача про те, що застосування штрафних санкцій є неможливим у зв`язку з тим, що сторони передбачили інший порядок оплати товару ніж передбачений ст. 692 ЦК України, не заслуговують на увагу. Відтак обов`язок відповідача оплатити товар виникає з моменту його прийняття, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 19.08.2014р. у справі №925/1332/13.

Таким чином, передбачена законом відповідальність за неналежне виконання покупцем грошового зобов`язання з оплати поставленого йому товару підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідно до п.8 специфікації №11 до договору поставки від 11.09.2017р., складеної 14.08.2019р. зазначено, що оплата товару по даній специфікації здійснюється на умовах: 80% оплата коштів згідно виставленого рахунку постачальника; решта коштів - оплата після реєстрації податкової накладної.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що 14.08.2019р. позивач виставив рахунок на оплату товару на суму 8 200 008,00грн.. Цей факт підтверджується матеріалами справи та визнається самим відповідачем. При цьому, звернуто увагу суду на те, що позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується підписаними уповноваженими представниками обох сторін та скріпленими печатками видатковими накладними на загальну суму 8158802,97грн.: №202 від 14.08.2019р., №208 від 15.08.2019р., №210 від 16.08.2019р., №211 від 17.08.2019р., №212 від 18.08.2019р. та товарно-транспортними накладними, що складені за результатами поставок. Таким чином, саме з моменту отримання рахунку постачальника та прийняття товару у відповідача виник обов`язок оплатити 80% вартості поставленого товару у відповідності до вимог ст.692 ЦК України та п.8 специфікації №11 до договору поставки від 11.09.2017р., складеної 14.08.2019р.. Крім цього, судом було встановлено що 22.08.2019р. всі податкові накладні, що складені за результатами поставки були зареєстровані у зв`язку з чим у відповідача виник обов`язок сплатити всю суму коштів за поставлений йому товар.

З огляду на це посилання відповідача на те, що нездійснення ним оплати вартості товару до 22.08.20219р. відповідає умовам договору є необґрунтованим та не може братися судом до уваги.

Натомість, товарно-транспортні накладні складені між позивачем та відповідачем містять всі обов`язкові реквізити, передбачені ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", і в розумінні вказаного Закону є первинними й такими, що підтверджують здійснення відповідних господарських операцій з поставки товару позивачем та прийняття товару відповідачем, а також зміни у майновому стані, як позивача, так і відповідача. З огляду на це посилання відповідача про можливість притримання ним оплати за поставлений йому товар також є необґрунтованим. Щодо посилань відповідача про те, що позивачем не надано договорів та заявок на перевезення товару зазначає, що відсутність вказаних документів зумовлюється тим що поставка товару здійснювалася транспортними засобами позивача, а тому останній не був зобов`язаний укладати договір на перевезення поставленого відповідачу товару. Дана обставина була встановлена під час судового засідання, а факт отримання товару визнається відповідачем та підтверджується підписами відповідальної особи відповідача (вантажоодержувача) на товарно-транспортних накладних.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що судом було встановлено, що представником позивача додано до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, платіжне доручення, квитанцію прибуткового касового ордеру, довідку щодо витраченого часу адвоката на надання клієнту правничої допомоги, акт прийому-передачі послуг професійної правничої допомоги.

Щодо зазначення в акті прийому-передачі послуг правничої допомоги підготовки адвокатом письмової вимоги про оплату коштів, то судом було встановлено, що така вимога була дійсно підготовлена та оглянута судом. Сам факт її ненадання позивачем відповідачу не змінює обставин виконання цієї роботи адвокатом. З огляду на це позивачем в судовому засіданні було доведено надання йому професійної правничої допомоги в розмірі 10 000,00грн.. Всі твердження відповідача про те, що справа є нескладною та вартість правової допомоги не може становити 10000,00грн. є лише його особистою думкою та не заслуговує на увагу суду.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 11.09.2017р. між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Городище" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" (покупець) укладено договір поставки №КВ-ВЗ-1-3-1825 (далі - договір) (а.с.13-15), згідно п.1.1 якого, постачальник зобов`язується поставляти покупцеві товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно оплачувати його в порядку та на умовах визначених договором.

Поставка товару за цим договором здійснюється окремими партіями. Найменування товару, асортимент, ціна за одиницю товару, та інша інформація вказується у специфікаціях, які підписуються уповноваженим представниками сторін, і становлять-невід`ємну частину даного договору (п.1.2 договору).

У відповідності до п.п.2.1 - 2.2 договору, передача товару покупцеві здійснюється згідно правил "Інкотермс-2010", умовами поставки кожної партії товару узгоджуються сторонами в специфікації. Постачальник зобов`язується надати в момент передачі товару покупцю належно оформлені документи:

- оригінал накладних на відпуск товару;

- оригінали товарно-транспортних накладних;

- податкову накладну, складену в електронній формі, з дотриманням встановлених законом вимог щодо її оформлення і реєстрації;

- завірені копії договорів та заявок на перевезення товару;

- інші документи, вказані у підписаній сторонами специфікації.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що загальна вартість договору не обмежена та складається із вартості кожної окремої партії товару за всіма специфікаціями до даного договору поставлених постачальником покупцю протягом строку дії договору та у відповідності до його умов.

Згідно п.4.3 договору, оплата товару за даним договором здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника на умовах погоджених у специфікації.

Відповідно до п.5.5 договору, у разі коли постачальник не передав покупцю документи на товар відповідно до п.2.2 договору, або у встановленому законом порядку не здійснив реєстрації податкової накладної, покупець вправі притримувати оплату за товар до усунення порушення, або повернути товар постачальнику і вимагати повернення сплачених за товар коштів, неустойки та завданих збитків.

У відповідності до п.8.4 договору, у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Крім того, 14.08.2019р. між тим ж сторонами укладено та підписано специфікацію №11 (а.с.16) до договору поставки №КВ-ВЗ-1-3-1825 від 11.09.2017р..

Відповідно до п.8 специфікації №11 оплата товару по даній специфікації здійснюється на умовах:

- 80 % оплата коштів згідно виставленого рахунку постачальника;

- решта коштів - оплата після реєстрації податкової накладної.

Надалі, 14.08.2019р. на електронну пошту Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" надіслано рахунок №114 від 14.08.2019р. на суму 8200008,00грн. (а.с.178-179).

На виконання умов договору поставки №КВ-ВЗ-1-3-1825 від постачальник поставив покупцеві товар, що підтверджується підписаними уповноваженими представниками обох сторін та скріпленими печатками видатковими накладними на загальну суму 8158802,97грн.: №202 від 14.08.2019р., №208 від 15.08.2019р., №210 від 16.08.2019р., №211 від 17.08.2019р., №212 від 18.08.2019р. (а.с.17-21).

Однак, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" свої зобов`язання по договору виконало частково, перерахувавши на розрахунковий рахунок Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Городище" за період з 23.08.2019р. по 13.09.2019р. борг в сумі 17048802,97грн., що підтверджується банківськими виписками (а.с.22-25).

За вказаних обставин, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Городище" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" про стягнення 1196770,09грн., в т.ч.: 1110000,00грн. основний борг, 7117,00грн. 3% річних та 79653,09грн. пеня.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Городище" посилається на не виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" взятих на себе зобов`язань згідно договору поставки №КВ-ВЗ-1-3-1825 від 11.09.2017р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 19.09.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №903/734/19 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" подано відзив на позовну заяву, в якому вказало, що грошові кошти в сумі 1110000,00 грн. сплачені відповідачем у добровільному порядку, що підтвердив платіжними дорученнями. Зазначив, що нарахування 3% річних та пені є безпідставними та просить суд відмовити в задоволенні позову.

Водночас, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Городище" 28.10.2019 направило на адресу Господарського суду Волинської області наступні документи:

- заяву про зменшення позовних вимог, оскільки відповідачем була здійснена оплата основного боргу в сумі 1110000,00грн. та просить стягнути з відповідача 104371,35грн., з яких 95990,07грн. пені, 8381,28грн. 3% річних, а також 1921,00грн. витрат по сплаті судового збору. Також, просить суд повернути Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Городище" частину сплаченого судового збору у зв`язку з подачею заяви про зменшення позовних вимог;

- відповідь на відзив, в якій просить суд задовольнити позов про стягнення штрафних санкцій.

Протокольною ухвалою Господарського суду Волинської області від 05.11.2019р. суд прийняв заяву про зменшення позовних вимог та приєднав до матеріалів справи; призначив розгляд справи по суті на 12.11.2019р..

В судовому засіданні протокольною ухвалою Господарського суду Волинської області від 12.11.2019р. оголошено перерву до 20.11.2019р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 25.11.2019р. розгляд справи по суті призначено на 04.12.2019р..

Надалі, позивачем 05.12.2019р. до Господарського суду Волинської області подано клопотання, в якому просить суд долучити до матеріалів справи копію рахунку-фактури, специфікації та докази їх надіслання електронною поштою. Вказує, що дане клопотання подається під час розгляду справи по суті, оскільки підстава для його подачі виникла лише під час розгляду справи по суті 04.12.2019р..

Протокольною ухвалою Господарського суду Волинської області від 05.12.2019р. суд прийняв клопотання про долучення доказів.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суд Волинської області від 05.12.2019р. у справі №903/734/19 позов задоволено частково.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до п.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 526 ЦК України, з якими кореспондуються положення ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2017р. між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Городище" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" (покупець) укладено договір поставки №КВ-ВЗ-1-3-1825, згідно п.1.1 якого постачальник зобов`язується поставляти покупцеві товар, а покупець зобов`язується прийняти цей Товар та своєчасно оплачувати його в порядку та на умовах визначених договором.

В подальшому, 14.08.2019р. між тим ж сторонами укладено та підписано специфікацію №11 до договору поставки №КВ-ВЗ-1-3-1825 від 11.09.2017р..

Згідно п.8 специфікації № 11 оплата товару по даній специфікації здійснюється на умовах:

- 80 % оплата коштів згідно виставленого рахунку Постачальника;

- решта коштів - оплата після реєстрації податкової накладної.

Також, 14.08.2019р. на електронну пошту відповідача надіслано рахунок №114 від 14.08.2019р. на суму 8200008,00грн..

З матеріалів справи вбачається, що постачальник поставив покупцеві товар, що підтверджується підписаними уповноваженими представниками обох сторін та скріпленими печатками видатковими накладними на загальну суму 8158802,97грн.: №202 від 14.08.2019р., №208 від 15.08.2019р., №210 від 16.08.2019р., №211 від 17.08.2019р., №212 від 18.08.2019р..

Відповідач частково виконав свої зобов`язання по договору перерахувавши на розрахунковий рахунок позивача за період з 23.08.2019р. по 13.09.2019р. борг в сумі 17048802,97грн., що підтверджується банківськими виписками (а.с.22-25).

Матеріали справи свідчать, що на день подачі позову до Господарського суду Волинської області (17.09.2019) сума основного боргу становила 1110000,00грн..

Зокрема, відповідач перерахував позивачу кошти в розмірі 1110000,00грн., про що свідчать платіжні доручення №3242 від 20.09.2019р. (на суму 100000,00грн.), №3302 від 23.09.2019р. (на суму 100000,00грн.), №3449 від 26.09.2019р. (на суму 110000,00грн.), №3697 від 03.10.2019р. (на суму 800000,00грн.) (а.с.39-42).

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Водночас, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Городище" надало заяву про зменшення позовних вимог, яку прийнято Господарським судом Волинської області, в якій просить стягнути з відповідача 104371,35грн., з яких 95990,07грн. пені, 8381,28грн. 3% річних.

За приписами ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (ч.1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Як визначено ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування у певні періоди заборгованості по оплаті стало підставою для нарахування пені за прострочку виконання грошових зобов`язань, а також процентів річних, та звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

У відповідності до ст.ст.216-218 ГК України, встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996р., платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відповідності до п.8.4 договору, у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Слід зазначити, що право нарахування пені виникає лише за умови доведення факту прострочення покупцем термінів оплати за товар.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, обов`язковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов`язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов`язання.

Згідно з наданими господарському суду розрахунками позивачем відповідно до ст.625 ЦК України нараховано відповідачу 8381,28грн. 3% річних, а також відповідно до п.8.4 договору пеню в розмірі 95990,07грн. (а.с.66-69).

Контррозрахунку нарахування пені та 3% річних відповідачем до матеріалів справи не надано.

Відповідно до п.8 специфікації № 11 оплата товару по даній специфікації здійснюється на умовах: 80 % оплата коштів згідно виставленого рахунку Постачальника; решта коштів - оплата після реєстрації податкової накладної.

Як встановлено судом, що постачальник виставив рахунок на оплату 14.08.2019р. на суму 8200008,00грн., що не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що постачальник належно виконав умови договору та специфікації, а саме надав рахунок на оплату, як це передбачено п.8 специфікації, а отже обов`язок відповідача оплатити товар виникає з моменту його прийняття, таким чином передбачена законом відповідальність за неналежне виконання покупцем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару підлягає застосуванню починаючи з наступного дня, наступного за днем прийняття товару, що вбачається з укладеного сторонами договору.

Зокрема, суд здійснивши розрахунок по кожній накладній окремо, з врахуванням часткової оплати відповідача, а саме 80% оплата коштів згідно виставленого рахунку постачальника до 22.08.2019р. (до реєстрації податкових накладних); решта коштів з 23.08.2019р. (після реєстрації податкових накладних), а отже по видаткових накладних слід нараховувати:

- №202 від 14.08.2019р. (за період з 15.08.2019р. по 22.08.2019р. нарахування пені становить 10551,94грн. та 3% річних 931,05грн.);

- №210 від 16.08.2019р. (за період з 24.08.2019р. по 26.08.2019р. нарахування пені становить 474,00грн. та 3% річних 41,82грн.);

- №211 від 17.08.2019р. (за період з 23.08.2019р. по 12.09.2019р. нарахування пені становить 23597,65грн. та 3% річних 2026,24грн.);

- №212 від 18.08.2019р. (за період з 19.08.2019р. по 22.08.2019р. нарахування пені становить 3594,68грн., за період з 23.08.2019р. по 02.10.2019р. нарахування пені становить 40654,39грн. та 3% річних 3653,80грн.).

Також, позивачем здійснено нарахування позивачем пені та 3% річних по видаткових накладних №208 від 15.08.2019, №210 від 16.08.2019р., №211 від 17.08.2019р., №212 від 18.08.2019 (тільки 3%) за період по 22.08.2019 в сумі 1982,17грн. 3% річних та 19656,48грн. пені (згідно виставленого рахунку та до початку реєстрації податкових накладних).

Водночас, позивач просить стягнути з відповідача, за період з 24.08.2019р. по 03.10.2019р., 61597,54грн. пені та 5429,27грн. 3% річних.

Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунки 3% річних та пені, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з їх розрахунками судом першої інстанції та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача до відповідача про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 8342,49 грн. та пені в сумі 95410,64 грн. за вказані вище відповідний період, а в іншій частині частині стягнення пені в розмірі 579,43грн. та 3% річних в сумі 38,79 грн. слід йому відмовити.

Стосовно доводів відповідача щодо товаро-транспортних накладних, які на його думку не відповідають вимогам Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.11 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

У відповідності до п.13.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною.

Згідно ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні", первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Таким чином зарахуванням вище викладеного, а саме зазначення невірної адреси відповідача в ТТН (склад на який був поставлений товар) спростовується тим, що представник відповідача не заперечує факт прийняття покупцем товару, а в подальшому і оплати товару. Товарно-транспортні накладні підписані відповідальною особою вантажоодержувача.

Відносно покликання відповідача на те, що позивач до моменту подачі позову до суду не вжив жодних заходів досудового врегулювання спору, та не заявляв до відповідача вимог про необхідність повної оплати вартості товару, слід зазначити, що таке твердження спростовується тим, що досудове врегулювання спору є правом, а не обов`язком суб`єктів господарських правовідносин, оскільки встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації конституційного права на судовий захист.

Доводи відповідача про те, що позивач не навів жодних доказів понесених ним збитків, розмір яких був би співмірним з розміром суми штрафних санкцій, зокрема, спростовується умовами договору та специфікації, де сторонами погоджено в який строк здійснюється оплата за поставлений товар, а оскільки відповідач здійснив оплату з порушенням строків встановлених у договорі та специфікації, то позивач має право нараховувати штрафні санкції.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 103753,13 грн. заборгованості, (з них 95410,64 грн. пені та 8342,49 грн. 3% річних). А в решті позову слід йому відмовити.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позову.

Крім того, до прийняття судом першої інстанції рішення у справі, позивач звернувся до суду з усною заявою про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи № 903/734/19, в якій просить стягнути з відповідача на його користь 10000,00грн. таких витрат.

Згідно ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч.ч.1, 2 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.5 ст.126 ГПК України, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Матеріали справи свідчать, що на підтвердження того, що Мохнюк М.В. є адвокатом позивачем додано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №473 від 13.12.2018р. та посвідчення адвоката №473 від 13.12.2018р..

Представництво інтересів позивача у суді адвокат Мохнюк М.В. здійснював на підставі договору про надання правничої допомоги №1-09-19 від 16.09.2019р.; ордера серії АС №1001347 від 17.09.2019р..

Зокрема, відповідно до п.п.7.1 договору про надання правничої допомоги (далі - договір), укладеного між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Городище" як клієнтом і адвокатом Мохнюком Максимом Вікторовичем, сторони визначили, що за надану адвокатом правову допомогу по справі, клієнт сплачує гонорар у фіксованому розмірі 10000,00грн. Клієнт погоджується, що розмір гонорару є розумним та враховує витрачений адвокатом час, складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Адвокатом додано до матеріалів справи акт прийму передачі послуг професійної правничої допомоги від 12.11.2019р., довідку щодо витраченого часу адвоката на надання клієнту правничої допомоги від 12.11.2019р., платіжне доручення №5252 від 03.10.2019р., квитанцію від 03.10.2019р., договір про надання правничої допомоги №1-09-19 від 16.09.2019р. (а.с.57, 164-167).

Відповідно до акту прийму передачі послуг професійної правничої допомоги від 12.11.2019р., адвокатом в рамках представництва інтересів клієнта як позивача в суді першої інстанції у господарській справі №903/734/19 було надано наступні послуги: вивчено законодавство, наявну судову практику у спірних правовідносинах, погоджено правову позицію з клієнтом, підготовлено проект письмової вимоги про оплату коштів, здійснено необхідні обрахунки розміру штрафних санкцій, підготовлено позовну заяву з додатками. Підготовлено відповідь на відзив, підготовлено заяву про зменшення позовних вимог та здійснено представництво інтересів замовника в судових засіданнях.

Як свідчить наявна у матеріалах справи копія квитанції від 03.10.2019р. та платіжного доручення №5252 від 03.10.2019р., Сільськогосподарське ТОВ "Городище" відповідно до умов договору перерахувало адвокату Мохнюку М.В. 10000,00грн..

Суд, при вирішенні розміру судових витрат переглянув калькуляцію часу, який був витрачений адвокатом, оцінив співмірність та розумність ціни його послуг, врахував складність справи.

Отже, приймаючи до уваги наведене вище, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00грн..

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржниками не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційних скаргах.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суд Волинської області від 05.12.2019р. у справі №903/734/19 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка", м.Луцьк залишити без задоволення, а рішення Господарського суд Волинської області від 05.12.2019р. у справі №903/734/19 - без змін.

2. Справу №903/734/19 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "14" лютого 2020 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.