ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"12" лютого 2020 р.м. Одеса Справа № 916/3507/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи:

за позовом: Комунального підприємства "Чорноморськтеплоенерго" Чорноморської міської ради Одеської області (68002, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Торгова, 2-а)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Міхо Єлизавети Георгіївни ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 9975,34 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 25.11.2019 року до Господарського суду Одеської області від позивача - Комунального підприємства "Чорноморськтеплоенерго" Чорноморської міської ради Одеської області надійшла позовна заява (вх. ГСОО №3610/19) до відповідача - Фізичної особи-підприємця Міхо Єлизавети Георгіївни, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 8346,82 грн. - основного боргу, 1395,76 грн. - пені, 333,76 грн. - інфляційних, 199,00 грн. - 3% річних, а також стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих за договором №46-Ч50 від 01.11.2008 року зобов`язань в частині сплати наданих послуг, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Ухвалою господарського суду від 18.12.2019 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/3507/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в порядку ст.ст. 247-252 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, даною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також було роз`яснено право щодо звернення до суду у відповідний строк з клопотанням про призначення проведення справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвала суду від 18.12.2019р. була надіслана позивачу на визначену у позовній заяві адресу та отримана останнім 30.12.2019р., про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідачу по справі ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана в межах строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України на його юридичну адресу, яка зазначена у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частин 4, 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Водночас, ч. 10 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Згідно з ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

При цьому, суд зазначає, що клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.

Із змісту ст. 165 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Приймаючи до уваги, що судове відправлення було повернуто поштою із відміткою у довідці поштової установи "За закінченням встановленого строку зберігання", суд вважає за можливе відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Згідно положень ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Вищевказане цілком кореспондується з положеннями ст. 275 Господарського кодексу України, згідно якої за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.. При цьому ч.2 ст. 275 цього кодексу встановлено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як встановлено матеріалами справи, 01.11.2008 року між КП "Іллічівськтеплоенерго" (надалі - енергопостачальна організація), яке в подальшому змінило свою назву на КП «Чорноморськтеплоенерго» Чорноморської міської ради Одеської області та Фізичною особою-підприємцем Міхо Єлизаветою Георгіївною (надалі - споживач) укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №46-Ч 50, відповідно до умов якого енергопостачальна організація зобов`язалась постачати споживачеві вчасно та відповідної якості теплову енергію на опалення в обсягах відповідно до договору, а споживач зобов`язався своєчасно сплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 2.1 договору, теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору на опалення - в період опалювального сезону (який встановлюється місцевими державними адміністраціями або органами місцевого самоврядування).

Положеннями п. 3.2 договору встановлено обов`язок споживача додержуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку №1 до цього договору, не допускаючи їх перевищення (п.п. 3.2.1 договору); виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені цим договором (п.п. 3.2.2 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору, облік споживання теплової енергії проводиться: по об`єктах, на яких встановлені прилади обліку теплової енергії - по цим приладам обліку, по об`єктах, які не мають приладів обліку - розрахунковим способом.

Умовами п. 5.4 договору визначено, що межа балансової та експлуатаційної відповідальності сторін вказана в додатку №2 до цього договору та не може бути змінена в односторонньому порядку.

Положеннями п. 6.1 договору (в редакції додаткової угоди дія якої поширюється з 1.02.2018р.) встановлено, що двоставкові тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання складають:

- умовно-постійна складова (місячна абонентська плата на одиницю теплового навантаження) - 35899,44грн/Гкал/рік в місяць з податком на додану вартість. Нараховується щомісяця протягом року;

- умовно-змінна складова на теплову енергію - 1725,22 грн. за 1Гкал з податком на додану вартість. Нараховується за фактичне споживання теплової енергії у кожному місяці.

Умовами п. 6.4 договору встановлено, що розрахунковим періодом щодо сплати споживачем ціни наданих послуг за цим договором є календарний місяць.

Пунктом 6.5 договору визначено, що сплата за теплову енергію споживачем здійснюється щомісячно по рахункам енергопостачальної організації протягом 3-х банківських днів від часу отримання рахунку.

Згідно умов п. 10.1 цей договір набуває чинності з 01.11.2008р. та діє до 01.11.2009р.

Умовами п. 10.4 договору передбачено, що договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлене однією із сторін про його припинення.

Оскільки, як вбачається з наявних матеріалів справи, жодною стороною не було заявлено про припинення дії вказаного договору або його перегляд, договір є діючим.

Відповідно до умов додатку 1 до договору № 46-Ч 50 від 01.11.2008р. (а.с. 12) сторони визначили, що постачання теплової енергії здійснюється на об`єкт - магазин ювелірний за адресою: Корабельна 5 прим. 35-Н.

На виконання умов укладеного між сторонами договору позивачем було відпущено, а відповідачем фактично отримано теплову енергію за період з червня 2018 року по жовтень 2019 року включно, загальною вартістю 11406,82 грн., зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи рахунками, виставленими до сплати відповідачу у спірний період.

Згідно наданого позивачем розрахунку за відпущення теплової енергії, в порушення вимог зазначеного договору, відповідач вартість спожитої теплової енергії у повному обсязі не сплатив, в зв`язку з чим, станом на момент звернення з позовом у відповідача рахується заборгованість за спожиту теплову енергію протягом періоду з червня 2018 року по жовтень 2019 року включно, у розмірі 8346,82 грн.

Отже, як встановлено матеріалами справи, згідно виписки банку (а.с.60-61 з оборотом), відповідач, в порушення умов договору №46-Ч 50, за фактично спожиту теплову енергію у спірний період розрахувалось частково, сплативши грошові кошти у розмірі 3060,00 грн. При цьому, як зазначає позивач, інших проплат за договором №№46-Ч 50 відповідачем за спірний період не здійснено.

Згідно з ч. 6 ст. 276 Господарського кодексу України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону.

Згідно до п. 40 „Правил користування тепловою енергією" затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007р., споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Законом України "Про теплопостачання" визначено, що тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Таким чином, тариф на теплову енергію, який встановлюється Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України, є сумою трьох тарифів, а саме тарифу на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. При цьому тариф на послугу для кінцевого споживача Комісією не встановлюється.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, які встановлюються Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України), транспортні та інші послуги.

Отже, регулювання тарифів саме на комунальні послуги для кінцевих споживачів, згідно діючого законодавства, відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування.

Як встановлено матеріалами справи, заборгованість відповідача за надані послуги теплопостачання за період з 01.06.2018 року до 01.11.2019 року становить 8346,82 грн., яка визначена на підставі тарифів, встановлених рішеннями Чорноморської міської ради у відповідний період.

Згідно з положеннями ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із вищезазначених обставин справи вбачається, що відповідач порушив виконання своїх зобов`язань за договором на постачання теплової енергії №46-Ч 50 від 01.11.2008р., а саме не в повному обсязі розрахувався за фактично спожиту теплову енергію, доказів сплати грошових коштів в означеній сумі відповідачем не надано.

Приймаючи до уваги вищевикладене, а також те, що позовні вимоги комунального підприємства в частині стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за договором №46-Ч50 протягом періоду з червня 2018 року по жовтень 2019 року включно, у розмірі 8346,82 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи документами, суд вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Водночас, згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 199,00 грн. та інфляційних у розмірі 333,76 грн., окремо щодо кожного рахунку за спірний період з якого допущено прострочення платежу, вважає його вірним та таким, що підлягає задоволенню.

У відповідності до ч.1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

За умовами п.п. 7.2.3 договору встановлено, що споживач несе відповідальність за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію - пеня в розмірі:

- 1% належної до сплати суми за кожний день прострочення, якщо споживач є суб`єктом підприємницької діяльності;

-у розмірі подвійної облікової ставки НБУ - для інших споживачів.

Згідно ч. 2 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно формули розрахунку пені, наведеної в листі Національного банку України №25-011/388-1707 від 12.03.1997р. на виконання Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", сума простроченого платежу помножена на розмір пені за кожен день прострочення у відсотках, розділена на сто та помножена на кількість днів прострочення платежу буде дорівнювати сумі пені за прострочення платежу.

Суд, перевіривши розрахунки позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 1395,76 грн. за період прострочення, нарахованої по 18.11.2019р. з урахуванням здійснених проплат та вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, розрахованої виходячи із розміру подвійної облікової ставки НБУ, окремо щодо кожного рахунку з якого допущено прострочення платежу, вважає його вірним та таким, що підлягає задоволенню.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог комунального підприємства та стягнення з відповідача заборгованості за фактично спожиту теплову енергію у період з червня 2018 року по жовтень 2019 року, включно, у розмірі 8346,82 грн., пені у розмірі 1395,76 грн., 3% річних у розмірі 199,00 грн. та інфляційних у розмірі 333,76 грн.

На підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у сумі 1921,00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України суд,

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Міхо Єлизавети Георгіївни ( АДРЕСА_1 ; ід. код НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства «Чорноморськтеплоенерго» Чорноморської міської ради Одеської області (68002, м. Чорноморськ, вул. Торгова, 2-а; ) 8346/вісім тисяч триста сорок шість/грн. 82 коп. основного боргу, 1395/одна тисяча триста дев`яносто п`ять/грн. 76 коп. пені, 199/сто дев`яносто дев`ять/грн. 3% річних, 333/триста тридцять три/грн. 76 коп. інфляційних та 1921/одна тисяча дев`ятсот двадцять одна/грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його підписання.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення підписано 12.02.2020р.

Суддя Ю.М. Невінгловська