РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

04.02.2020Справа № 910/13636/19

За позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (м. Київ)

до Військової частини НОМЕР_1 (м. Київ)

про стягнення 12.152,99 грн

Суддя Ващенко Т.М.
секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:
від позивача: Малиновська А.Б.

від відповідача: Литвинчук В.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 12.152,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем здійснено виплату страхового відшкодування, внаслідок чого позивачем отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.19. відкрито провадження у справі № 910/13636/19, постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Крім вказаного, запитом від 22.10.19. суд звернувся до Міністерства оборони України за наданням інформації та копії свідоцтва про реєстрацію Військової частини НОМЕР_1 як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах, оскільки у відповідності до п. 6 Порядку реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 749 від 03.05.2000, у разі реєстрації військової частини як суб`єкта господарської діяльності Міноборони видає свідоцтво за зразком.

08.11.19. відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав того, що позивач здійснює виплати з централізованих страхових фондів. Також відповідач заперечує проти покладення на нього 800,00 грн послуг аварійного комісара з підстав того, що при суброгації до страховика переходить лише обов`язок сплатити страхове відшкодування.

14.11.19. від департаменту фінансів Міністерства оборони України надійшла відповідь про те, що військова частина НОМЕР_1 не зареєстрована як суб`єкт господарської діяльності у Збройних Силах.

При цьому, подаючи відзив, Військова частина НОМЕР_1 зазначила свій ідентифікаційний код ( НОМЕР_2 ).

Врахувавши означене, суд ухвалою від 15.11.19. зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 у строк до 25.11.19. включно надати суду докази її реєстрації в установленому законом порядку та присвоєння їй ідентифікаційного номеру НОМЕР_2 , надати суду її установчих документів.

Станом на 05.12.19. документів від відповідача не надходило, як і не надходило від позивача відповіді на відзив, та від Міністерства оборони України відповіді на повторний запит щодо реєстрації військової частини.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.19. постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.01.2020. (з врахуванням ухвали від 09.12.19. про виправлення описки), крім іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 надати суду докази її реєстрації в установленому законом порядку та присвоєння їй ідентифікаційного номеру НОМЕР_2 , надання суду її установчих документів.

16.12.19. до суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшли: Положення та довідка про її реєстрації в установленому законом порядку та присвоєння ідентифікаційного номеру. Вказані документи надійшли до суду з відміткою «ДСК».

За вказаних підстав суд ознайомився з означеними документами, встановив, що Військова частина НОМЕР_1 зареєстрована в установленому законом порядку та їй присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , та встановив повернути Військовій частині НОМЕР_1 подані 16.12.19. супровідним листом № 36/75 ДСК від 09.12.19. документи (положення на 21 аркуші в одному примірнику та довідку на 1 аркуші в одному примірнику) без долучення означених документів до матеріалів справи № 910/13636/19, про що постановив відповідну ухвалу від 23.12.19.

26.12.19. позивачем подано відповідь на відзив із спростуванням доводів відповідача.

14.01.20. судом за присутності представників сторін постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 04.02.20.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 04.02.18. судом було заслухано вступне слово позивача та відповідача, з`ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів (ст.ст. 217, 218 ГПК України).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача не визнав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 04.02.20. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.06.18. о 09:55 год. у місті Києві по вул. Святошинська,1 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля УАЗ 3151, д.р.н. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , через те, що останній при перестроюванні не надав переваги в русі транспортному засобу Renault, д.р.н. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_2 , що рухався в попутному напрямку, що призвело до механічного пошкодження означених транспортних засобів.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 01.08.18. у справі № 759/10600/18, водія автомобіля УАЗ 3151, д.р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_1 визнано винним у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль УАЗ 3151, д.р.н. НОМЕР_3 зареєстрований у структурних підрозділах військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку за військовою частиною НОМЕР_1 , а ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що на момент ДТП 26.06.18. транспортний засіб УАЗ 3151, д.р.н. НОМЕР_3 не був застрахований відповідачем відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

23.07.18. власник пошкодженого транспортного засобу Renault, д.р.н. НОМЕР_4 звернувся до позивача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування відповідно до статей 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

26.07.18. суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 на замовлення позивача було складено звіт, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля Renault, д.р.н. НОМЕР_4 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу склала 10.027,99 грн без урахування ПДВ на замінні складові.

Для виконання своїх зобов`язань позивачем виплачено власнику транспортного засобу Renault, д.р.н. НОМЕР_4 ДП «Савсервіс Столиця» 10.027,99 грн + 1.325,00 грн (всього 11352,99 грн) за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (арк.справи 45, 46)

Крім того, позивачем на підставі Акту виконаних робіт рахунку-фактури від 27.07.18. було оплачено 800,00 грн за оціночні послуги, що підтверджується платіжним дорученням № 992483 від 15.08.18.

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 26.07.18. № 3.1-05/24322 про відшкодування, яка відповідачем у добровільному порядку задоволена не була.

У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17.09.19. у справі № 909/1189/17, під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного відання або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин із володільцем цього джерела.

Зазначений висновок ґрунтується на приписах частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Покладання відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору (договору підряду), можливе лише в тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя та четверта статті 1187 Цивільного кодексу України).

Отже, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України).

Верховний Суд у постанові від 16.04.18. у справі № 910/16227/16 зазначив, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 21.3. статті 23 Закону передбачено, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат).

Згідно з вимогами пункту 21.1. статті 23 Закону, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Під час розгляду спору судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами застрахована не була.

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 39.1. статті 39 Закону Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Положеннями п.п. «а» п. 41.1. ст. 41 Закону визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;

Згідно з приписами статті 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його (п. 36.2. ст. 36 Закону).

Пунктом 38.2.1. статті 38 Закону визначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Власники транспортних засобів в розумінні пункту 1.6. статті 1 Закону - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах;

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач є юридичною особою, що здійснює експлуатацію належного їй джерела підвищеної небезпеки транспортного засобу УАЗ 3151, д.р.н. НОМЕР_3 .

Водночас, водій автомобіля УАЗ 3151, д.р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_1 станом на момент ДТП був зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Відтак, відповідач є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну власнику автомобіля Renault, д.р.н. НОМЕР_4 ДП «Савсервіс Столиця» у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 26.06.18., а до Моторного (транспортного) страхового бюро України як особи, що здійснила регламентну виплату, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди на користь позивача, а також не спростував обґрунтованість заявленої до стягнення суми, позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення 11.352,99 грн є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, заявлені Моторним (транспортним) страховим бюро України вимоги про стягнення вартості послуг експерта у розмірі 800,00 грн також підлягають задоволенню повністю, враховуючи те, що в силу приписів п. 40.3. ст. 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом (Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг п. 1.10. ст. 1 Закону), для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, а доводи відзиву спростовуються встановленим вище в сукупності, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства та задовольняються судом в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 126, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8; ідентифікаційний код 21647131) 11.352 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят дві) грн 99 коп. страхового відшкодування, 800 (вісімсот) грн 00 коп. за оплату послуг експерта, 1.921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 13.02.20.

Суддя Т.М. Ващенко