ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2020 р. Справа№ 911/1990/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київметробуд»

на рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2019

у справі №911/1990/19 (суддя Карпечкін Т.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Интелком»

до Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» в особі відокремленого підрозділу Автобаза Публічного акціонерного товариства «Київметробуд»

про стягнення 149 001,77 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Интелком» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду Київської області із позовом (із урахуванням викладеної у відповіді на відзив заяви про зменшення розміру позовних вимог) до Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» в особі відокремленого підрозділу Автобаза Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» (далі, відповідач) про стягнення 149 001,77 грн, з яких 99 159,72 грн основного боргу, 17 799,85 грн пені, 8 708,12 грн 3% річних та 23 334,08 грн інфляційних за Договором №0901/17 від 04.01.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови Договору №0901/17 від 04.01.2017 в частині оплати за надані позивачем послуги.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.10.2019 у справі №911/1990/19 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» в особі відокремленого підрозділу Автобаза Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Интелком» 76 530 (сімдесят шість тисяч п`ятсот тридцять) грн 00 коп. основного боргу, 13 737 (тринадцять тисяч сімсот тридцять сім) грн 66 коп. пені, 7 797 (сім тисяч сімсот дев`яносто сім) грн 89 коп. 3% річних, 21 295 (двадцять одна тисяча двісті дев`яносто п`ять) грн 36 коп. інфляційних та 11 002 (одинадцять тисяч дві) грн 73 коп. судових витрат. У решті позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Интелком» до Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» в особі відокремленого підрозділу Автобаза Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» про стягнення 29 640,86 грн відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання за Договором та надав відповідачу послуги на загальну суму 306 530,00 грн. Відповідач, у свою чергу, надані позивачем послуги своєчасно та в повному обсязі не оплатив, у зв`язку з чим за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 76 530,00 грн. Враховуючи встановлений судом факт порушення зобов`язань відповідача із оплати послуг на вказану суму, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги (уточнені) про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню у наступних сумах: 13 737,66 грн пені, 7 797,89 грн 3% річних та 21 295,36 грн інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 04.11.2019 (про що свідчить відмітка Укрпошти Стандарт на конверті) Публічне акціонерне товариство «Київметробуд» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2019 у справі №911/1990/19 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:

- у матеріалах справи та в позиціях сторін було відсутнє посилання на положення статті 534 Цивільного кодексу України, а отже посилання суду в оскаржуваному рішенні на існування зазначених вище положень законодавства, а також нагадування про те, що позивач міг би застосувати такі положення до платежів, здійснених відповідачем, є безпідставним;

- судом першої інстанції не було встановлено всіх обставин справи, зокрема, того факту, що послуги були надані позивачем відповідачеві поза межами укладеного Договору, а відтак правовідносини між сторонами, які виникли внаслідок надання позивачем послуг, Договором не були і не могли бути врегульовані, а відтак і строки оплати наданих послуг (з огляду на відсутність погодження строків оплати в актах приймання-передачі та/або інших документах) не були врегульовані. Відповідач наголошує, що з актів надання послуг вбачається, що послуги надавались позивачем відповідачеві на підставі замовлення покупця №39 від 01 січня 2017 року. При цьому, Договір, який регулює спірні правовідносини, зокрема, строк оплати наданих і позивачем послуг, було укладено лише 04 січня 2017 року. За положеннями чинного законодавства України сторони можуть в договорі врегулювати правовідносини, які виникли між ними до укладення договору. Однак, як вбачається зі змісту Договору №0901/17 від 04 січня 2017 року, він вступає в силу з 04.01.2017 (з дати його укладення) та будь-яких положень щодо врегулювання правовідносин, які існували між сторонами до укладення Договору, не містить. Таким чином, правовідносини між сторонами, які існували до дати укладення Договору (04.01.2017) та виникали з замовлення №39 від 01 січня 2017 року Договором не регулюються, а строки оплати наданих послуг Договором не встановлені. З огляду на відсутність погоджених сторонами спору строків оплати наданих позивачем послуг судом мали бути застосовані положення статей 527, 530 Цивільного кодексу України, які судом не були застосовані при розгляді справи та ухваленні рішення;

- як вбачається з матеріалів справи, вимогу (претензію) про оплату наданих послуг позивачем було направлено на адресу відповідачу тільки 24 липня 2019 року, і отримана така вимога відповідачем була 25 липня 2019 року. За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Таким чином, строк виконання відповідачем обов`язку по сплаті наданих позивачем послуг розпочався з 26 липня 2019 року;

- підставами нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних збитків є допущене відповідачем прострочення оплати частини наданих позивачем послуг, що виникли зі спливом строку на їх оплату, а саме - після закінчення 7-денного строку з моменту отримання вимоги про оплату наданих послуг, які відліковуються від 26 липня 2019 року, отже, останнім днем строку оплати є, відповідно, 01 серпня 2019 року. Таким чином, датою, з якої можливе нарахування штрафних санкцій (пені), 3% річних та інфляційних втрат є 02 серпня 2019 року (з огляду на положення статті 253 Цивільного кодексу України). Отже, згідно розрахунку скаржника, розмір пені за період з 02.07.2019 по 07.08.2019 становить 255,44 грн, розмір 3% річних становить 37,74 грн, інфляційні втрати 0,00 грн. Отже, внаслідок незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, які в даному випадку підлягали застосуванню, а саме статей 527, 530 Цивільного кодексу України, необґрунтовано та цілком безпідставно було прийнято рішення, за яким з відповідача має бути стягнуто значно більшу суму грошових коштів, ніж може бути стягнуто з врахуванням положень чинного законодавства, які мали б бути застосовані.

До апеляційної скарги додано також клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2019 у справі №911/1990/19.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень на відзив

Позивач, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, у відзиві на апеляційну скаргу, поданому через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду 08.01.2020, зазначив, що ним згідно умов Договору №0901/17 від 04.01.2017 було надано відповідачу послуги на загальну суму 306 530,00 грн, які прийняті відповідачем без зауважень. Відповідачем, у свою чергу, свої зобов`язання щодо здійснення оплати за надані послуги в повному обсязі та строки не виконано, грошових коштів у сумі 76 530,00 грн не сплачено, що апелянтом не заперечується. Судом у відповідності до норм чинного законодавства здійснено перерахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, а тому твердження відповідача відносно того, що судом першої інстанції не розглянуті доводи відповідача щодо неправильного розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат є безпідставними та необґрунтованими.

13.01.2020 від відповідача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу. У відповіді на відзив відповідач наголосив на тому, що судом першої інстанції деякі обставини справи не були належним чином досліджені, а саме, докази здійснення апелянтом будь-яких замовлень послуг, на підставі яких позивач мав надавати відповідачу послуги, докази існування інших позадоговірних зобов`язань відповідача, не надана належна оцінка тому факту, що умовами пункту 4.1. договору передбачено щомісячне підписання сторонами актів здачі-приймання наданих послуг. При цьому, щомісячна вартість наданих послуг з урахуванням ПДВ складає 21 895,00 грн (пункт 2.1. Договору), тоді як позивачем надані акти №25 від 01.03.2017, №34 від 10.03.2017, №48 від 31.03.2017, № 26 від 20.02.2018, №37 від 28.02.2018, які не відповідають цій умові.

Крім того, відповідач у відповіді на відзив зазначив, що судом першої інстанції при задоволенні вимог позивача про стягнення з апелянта витрат на правничу допомогу (послуги адвоката) не було враховано, що в актах здачі-приймання виконаних робіт за Договором №1707/19 від 17.07.2019 про надання правової допомоги не зазначено номер справи, по якій адвокатом надавалась правова допомога; посилання в акті лише на «проведену адвокатом роботу по заборгованості ПАТ «Київметробуд» в особі Автобаза ПАТ «Київметробуд» є недопустимим, оскільки на розгляді суду перебували дві справи: №911/1990/19 та №911/2079/19, в яких предметом спору є стягнення заборгованості за надані послуги структурному підрозділу ПАТ «Київметробуд» - Автобаза»; із наданих позивачем в якості доказу здійснення витрат на правову допомогу платіжних доручень №536 від 05.08.2019 на суму 8500,00 грн, №584 від 03.10.2019 на суму 3000,00 грн, вбачається, що отримувачем грошових коштів з призначенням платежу «За надання правової допомоги ...» є не адвокат Стеців Роксолана Іванівна, а фізична особа - підприємець Стеців Р.І. Оскільки послуги за надання правової допомоги в розмірі 11 500,00 грн, які позивач просив відшкодувати за рахунок відповідача, були надані в рамках виконання договору про надання правової допомоги №1707/19 від 17.07.2019, укладеного між ТОВ «Интелком» та адвокатом Стеців Р.І., не були оплачені як оплата послуг адвоката безпосередньо адвокату Стеців Р.І., вказані витрати не є судовими витратами в розумінні статті 123 Господарського процесуального кодексу України. Отже, позивачем не було доведено здійснення витрат на правову допомогу в заявленому ним розмірі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2019 апеляційну відповідача у справі №911/1990/19 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2019 поновлено Публічному акціонерному товариству «Київметробуд» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2019 у справі №911/1990/19; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» на рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2019 у справі №911/1990/19; зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2019 у справі №911/1990/19 на час апеляційного провадження; розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки предметом розгляду у справі №910/1990/19 є вимоги про стягнення 149 001,77 грн, а відтак вказана справа відноситься до малозначних в розумінні Господарського процесуального кодексу України; встановлено сторонам строк на подачу відзиву, відповіді на відзив, заяв, клопотань.

У матеріалах справи наявні належні докази повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

04.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Интелком» (далі, позивач або Виконавець) та Публічним акціонерним товариством «Київметробуд» в особі відокремленого підрозділу Автобаза Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» (далі, відповідач або Замовник) було укладено Договір №0901/17 (далі, Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання надавати послуги по обслуговуванню локальної комп`ютерної мережі Автобази ПАТ «Київметробуд», вузлів зберігання, пристроїв комутації і передачі даних, призначених для користувача робочих станцій (персональних комп`ютерів), периферійної техніки, з консультації персоналу щодо роботи з комп`ютерною технікою, а також представлення інтересів Автобази ПАТ «Київметробуд» по взаємовідносинах з третіми особами, що виконують будь-які роботи з автоматизації виробничої діяльності Т3№ 4 ПАТ «Київметробуд» на базі прикладного та системного програмного забезпечення, що використовується на призначених для користувача персональних робочих станціях (комп`ютерах) та консультаційні послуги по веденню бухгалтерського обліку в автоматизованій системі управління фінансово-економічної діяльності підприємства Автобази ПАТ «Київметробуд».

Повний перелік послуг Виконавця, що надаються Автобазі ПАТ «Київметробуд», приведено в додатку №1, який є невід`ємною частиною цього Договору (пункт 1.2. Договору).

Щомісячна вартість послуг становить 18 245 грн 83 коп. окрім того ПДВ 20% - 3 649 грн 17 коп. Разом з ПДВ - 21 895 грн 00 коп., згідно з Протоколом погодження договірної ціни (Додаток №2) (пункт 2.1. Договору).

Після підписання обома сторонами Акту здачі-приймання наданих послуг, Замовник протягом 10-ти банківських днів зобов`язаний сплатити повну вартість наданих послуг за поточний місяць (пункт 3.1. Договору).

Документом, що підтверджує надання послуг, є Акт здачі-приймання наданих послуг, який оформляється щомісячно і підписується представниками обох сторін (пункт 4.1. Договору).

Договір вступає в силу з 04.01.2017 і діє до 31.12.2017, а у відносинах розрахунків, до моменту повного виконання Сторонами своїх зобов`язань (пункт 7.1. Договору).

У Додатках №1 та №2 до Договору сторонами погоджено перелік послуг, що надаються Виконавцем та договірну ціну щодо кожної послуги.

19.12.2017 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, відповідно до якої сторони погодили продовжити дію Договору №0901/17 від 04.01.2017 до 28.02.2018.

Як зазначає позивач, ним надано відповідачу послуги у відповідності до умов Договору на загальну суму 306 530,00 грн, що підтверджується підписаними сторонами Актами надання послуг.

Однак, як зазначає позивач, відповідачем вищенаведені послуги своєчасно та в повному обсязі не були оплачені, оплату здійснено частково на загальну суму 207 370,28 грн.

Таким чином, як стверджує позивач, на день звернення до суду сума основного боргу за надані послуги по Договору становить 99 159,72 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача, в підтвердження чого надано також підписаний сторонам акт звірки взаєморозрахунків за період січень 2017 року - грудень 2018 року за спірним Договором на суму 99 159,72 грн.

У зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання з оплати послуг позивач (із урахування розрахунків, наведених у відповіді на відзив) просив суд стягнути з відповідача 17 799,85 грн пені, 8 708,12 грн. 3% річних та 23 334,08 грн інфляційних.

З метою досудового врегулювання спору позивачем надсилалась на адресу відповідача претензія вих. №18 від 23.07.2019, яка отримана відповідачем 25.07.2019, однак залишена без відповіді та реагування.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи, що Договір про надання послуг був чинний у період з 04.01.2017 по 31.12.2017, а тому до послуг, що надавались після 31.12.2017 відсутні підстави для застосування умов відповідного Договору. У зв`язку з цим відповідач стверджував, що з наведених в позові послуг в межах дії Договору послуги надавались на суму 262 740,00 грн, з яких оплачено 207 370,28 грн, відповідно, заборгованість за Договором складає 55 370,00 грн. Решта послуг, що надавались після закінчення дії Договору, складають суму 43 790,00 грн і до таких послуг умови Договору не підлягають застосуванню. До відповідних послуг підлягає застосуванню частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України. Претензія позивача за вих. №18 від 23.07.2019 надійшла на адресу відповідача, згідно даних Укрпошти, 25.07.2019, семиденний строк для проведення розрахунку з позивачем у відповідача спливає 01.08.2019, а першим днем порушення зобов`язань є 02.08.2019. Таким чином, відповідна позадоговірна заборгованість в сумі 43 790,00 грн вважається простроченою з 02.08.2019 і умова про нарахування пені на таку заборгованість не поширюється.

Щодо заявленої в позові пені за порушення грошових зобов`язань відповідач зазначив, що до відповідної вимоги минув строк спеціальної позовної давності. Також, відповідач заперечував проти нарахування позивачем інфляційних та річних на суму заборгованості в розмірі 99 159,72 грн, оскільки вважає, що в розрахунку мала прийматись сума боргу в межах Договору - 55 370,00 грн, і збитки від інфляції мали нараховуватись за іншою формулою згідно з пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» та рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляцій при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97р.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та відповіді на відзив, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як встановлено судом, правовідносини між сторонами спору виникли на підставі Договору, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та у порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до пункту 4.1. Договору документом, що підтверджує надання послуг, є Акт здачі-приймання наданих послуг, який оформляється щомісячно і підписується представниками обох сторін (пункт 4.1. Договору).

Після підписання обома сторонами Акту здачі-приймання наданих послуг, Замовник протягом 10-ти банківських днів зобов`язаний сплатити повну вартість наданих послуг за поточний місяць (пункт 3.1. Договору).

Отже, підставою для розрахунків за надані послуги є підписаний сторонами акт здачі-приймання наданих послуг.

Як підтверджується матеріалами справи, на виконання своїх зобов`язань за Договором позивач надав відповідачу послуги загальну суму 306 530,00 грн, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками Актами надання послуг №5 від 01.03.2017 на суму 21 895,00 грн; №34 від 10.03.2017 на суму 21 895,00 грн; №48 від 31.03.2017 на суму 21 895,00 грн; №81 від 28.04.2017 на суму 21 895,00 грн; №108 від 31.05.2017 на суму 21 895,00 грн; №132 від 30.06.2017 на суму 21 895,00 грн; №159 від 31.07.2017 на суму 21 895,00 грн; №181 від 31.08.2017 на суму 21 895,00 грн; №202 від 29.09.2017 на суму 21 895,00 грн; №217 від 31.10.2017 на суму 21 895,00 грн; №236 від 30.11.2017 на суму 21 895,00 грн; №254 від 29.12.2017 на суму 21 895,00 грн; №26 від 20.02.2018 на суму 21 895,00 грн; №37 від 28.02.2018 на суму 21 895,00 грн.

Усі вищенаведені акти містять посилання саме на Договір №0901/17 від 04.01.2017.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем вищенаведені послуги своєчасно та в повному обсязі не були оплачені, оплату здійснено частково на загальну суму 230 000,00 грн, в підтвердження чого надано платіжні доручення: №2915 від 26.09.2017 на суму 95 000,00 грн, №250 від 13.04.2018 на суму 35 000,00 грн, №333 від 14.05.2018 на суму 50 000,00 грн, №561 від 10.07.2018 на суму 15 000,00 грн, №803 від 17.10.2018 на суму 35 000,00 грн.

Позивачем до суду першої інстанції було надано Акт звірки взаєморозрахунків, з якого, як вірно встановив суд першої інстанції, вбачається, що позивачем помилково в рахунок оплати наданих послуг 13.04.2018 згідно платіжного доручення №250 від 13.04.2018 на суму 35 000,00 грн враховано лише суму в розмірі 12 370,28 грн, відтак, недовраховано оплату на суму 22 629,72 грн.

Таким чином, за наслідками розгляду спору судом першої інстанції вірно встановлено факт прострочення відповідачем зобов`язання з оплати послуг не на заявлену в позові суму в розмірі 99 159,72 грн, а на суму з урахуванням оплати 13.04.2018 боргу в розмірі 35 000,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з оплати послуг за Договором №0901/17 від 04.01.2017 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у сумі 76 530,00 грн. В частині стягнення 22 629,72 грн судом правомірно відмовлено з огляду на безпідставність таких позовних вимог.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що термін дії Договору №0901/17 від 04.01.2017 закінчився 31.12.2017, а тому послуги, надані позивачем після 31.12.2017, є позадоговірними, колегією суддів відхиляються, оскільки матеріалами справи підтверджується факт укладення 19.12.2017 між позивачем та відповідачем Додаткової угоди №1 до Договору, відповідно до якої сторони погодили продовжити дію Договору №0901/17 від 04.01.2017 до 28.02.2018.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що з актів надання послуг вбачається, що послуги надавались позивачем відповідачеві на підставі замовлення покупця №39 від 01 січня 2017 року, у той час, як Договір, який регулює спірні правовідносини, зокрема, строк оплати наданих і позивачем послуг, було укладено лише 04 січня 2017 року, що свідчить про неможливість розповсюдження його дії на правовідносини між сторонами, які існували до дати укладення Договору (04.01.2017) та виникали з замовлення №39 від 01 січня 2017 року Договором, не приймаються судом до уваги, оскільки, як вказано вище, усі підписані сторонами акти надання послуг, які у відповідності до умов договору підтверджують факт надання послуг позивачем, містять посилання саме на Договір №0901/17 від 04.01.2017 та підписані сторонами без будь-яких зауважень та заперечень.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача 8 708,12 грн 3% річних та 23 334,08 грн інфляційних за Договором №0901/17 від 04.01.2017.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні втрати пов`язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов`язань.

Поряд з цим слід зазначити, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу, з урахуванням індексу інфляції, визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення.

Сума боргу, з урахуванням індексу інфляції, повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов укладеного Договору у визначені строки оплату за спожиті послуги не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, 3% річних та інфляційні нараховані за фактичні періоди прострочення по кожній простроченій сумі в межах строків, визначених законодавством з врахуванням умов Договору та частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Водночас, враховуючи арифметичну помилку в сумі основного боргу, на яку позивачем нараховувались 3% річних та інфляційні, судом першої інстанції було здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних, згідно з яким з відповідача підлягає стягненню 7 797,89 грн 3% річних та 21 295,36 грн інфляційних.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду та зазначає, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних правомірні і підлягають задоволенню у вищезазначених сумах.

Також за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 17 799,85 грн пені.

Згідно зі статтею 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За умовами пункту 6.2. Договору за порушення терміну оплати наданих послуг Замовник сплачує Виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше 5% від вартості несвоєчасно оплачених послуг.

Сторонами в Договорі погоджено неустойку за прострочення виконання зобов`язання, яка відповідає частині 4 статті 231 Господарського кодексу України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Також, частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальні позовна давність в один рік.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку, на підставі пункту 6.2. Договору позивачем нараховано відповідачу та заявлено в позові, який подано до суду 07.08.2019, до стягнення з відповідача 17 799,85 грн пені за період з 18.10.2018 по 17.04.2019 на суму боргу 99 159,72 грн, яка, як зазначив позивач, існувала на відповідну дату з урахуванням часткового погашення (з простроченнями, останній платіж 17.10.2018) заборгованості.

Таким чином, позивачем нараховано пеню з наступного дня після здійснення відповідачем останнього платежу в погашення заборгованості, який є підставою для переривання строку давності.

Отже, вимога про стягнення пені за вказаний період заявлена позивачем у межах річного строку позовної давності, а доводи відповідача про його пропуск, які висловлювались під час розгляду справи в суді першої інстанції, є безпідставними.

Однак, оскільки судом виявлено арифметичні помилки в розрахунку основного боргу, нарахування пені за зазначений позивачем період потрібно нараховувати на суму боргу, встановлену судом, а саме на 76 530,00 грн.

З огляду на викладене, вимога про стягнення пені підлягає задоволенню в сумі 13 737,66 грн з врахуванням виявленої судом арифметичної помилки в сумі основного боргу.

Отже, проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги (уточнені) підлягають частковому задоволенню в сумі 119 360,91 грн, з яких 76 530,00 грн основного боргу, 13 737,66 грн пені, 7 797,89 грн 3% річних та 21 295,36 грн інфляційних втрат. В решті позов задоволенню не підлягає, висновки суду першої із приводу чого є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги відповідача із приводу неправильності визначення періодів нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені у зв`язку з тим, що всі послуги були виконані на підставі одного замовлення №39 від 01.01.2017, тоді як Договір укладений тільки 04.01.2017, тобто послуги, на які позивачем нараховувались штрафні санкції, не підпадають під регулювання положень Договору, а строки виконання зобов`язань мають обраховуватись у відповідності до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України (після спливу семиденного строку з дня виставлення претензії на оплату), колегією суддів відхиляються, оскільки, як встановлено судом вище, усі акти надання послуг, підписані сторонами без зауважень та заперечень, містять посилання на Договір №0901/17 від 04.01.2017.

Водночас, доводи скаржника про безпідставність посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на положення статті 534 Цивільного кодексу України щодо черговості погашення вимог за грошовими зобов`язаннями із висновками про те, що розмір пені, нарахованої на суму боргу, не перевищує правильний розмір пені, на який має право позивач, взяті судом до уваги. Колегія суддів, враховуючи, що сторони під час розгляду справи не посилались на порядок погашення вимог за грошовими зобов`язаннями, встановлений статтею 534 Цивільного кодексу України, а також не оспорювали порядок зарахування позивачем здійснених відповідачем оплат, вважає недоцільними посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішення на вказані норми. Однак, зазначене не призвело до прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

Щодо заявлених позивачем до стягнення із відповідача судових витрат на правничу допомогу у сумі 11 500,00 грн колегією суддів встановлено наступне.

Згідно статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведеної норми законодавства слідує, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

У підтвердження відповідної вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу позивач надав суду:

- договір про надання правової допомоги від 17.07.2019 №1707/19, укладений адвокатом Стеців Роксоланою Іванівною та ТОВ «Интелком» із додатком №1;

- свідоцтво Стеців Роксолани Іванівни про право на заняття адвокатською діяльністю від 13.03.2017 серії ТР № 000164;

- ордер на надання правової допомоги у Господарському суді Київської області від 17.07.2019 серії ТР №054561;

- акт №0208/3 здачі-приймання виконаних робіт за договором №1707/19 від 17.07.2019 про надання правової допомоги від 02.08.2019, на загальну суму 8500,00 грн;

- акт №1309/1 здачі-приймання виконаних робіт за договором №1707/19 від 17.07.2019 про надання правової допомоги від 13.09.2019, на загальну суму 3 000,00 грн;

- рахунок-фактуру №ро-1309/1 від 13.09.2019 на суму 3 000,00 грн;

- платіжні доручення № 536 від 05.08.2019 на суму 8 500,00 грн та №584 від 03.10.2019 на суму 3 000,00 грн.

Вищенаведені докази колегія суддів вважає достатніми для підтвердження факту надання адвокатських послуг у справі №911/1990/19 на загальну суму 11 500,00 грн.

Посилання скаржника у відповіді на відзив на апеляційну скаргу на те, що в актах здачі-приймання виконаних робіт за Договором №1707/19 від 17.07.2019 про надання правової допомоги не зазначено номер справи, по якій адвокатом надавалась правова допомога, а посилання в акті лише на «проведену адвокатом роботу по заборгованості ПАТ «Київметробуд» в особі Автобаза ПАТ «Київметробуд» є недопустимим, оскільки на розгляді суду перебували дві справи: №911/1990/19 та №911/2079/19, в яких предметом спору є стягнення заборгованості за надані послуги структурному підрозділу ПАТ «Київметробуд» - Автобаза», а тому такі акти не підтверджують факт надання послуг позивачу, колегією суддів відхиляються, оскільки вказані посилання скаржника не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Водночас, колегія суддів, дослідивши зміст рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2019 у справі №911/2079/19 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2020, якою вказане рішення суду залишене без змін, встановила, що в останніх позивач (ТОВ «Интелком») на підтвердження своїх витрат на правничу допомогу у справі №911/2079/19 надавав зовсім інші акти здачі-приймання виконаних робіт за договором про надання правової допомоги (від інших дат, з іншими номерами та на інші суми).

Доводи скаржника про те, що позивачем не було доведено здійснення витрат на правову допомогу, оскільки договір про надання правової допомоги та акти здачі-приймання виконаних робіт були складені за участю адвоката Стеців Р.І., однак грошові кошти сплачені за реквізитами фізичної особи-підприємця Стеців Р.І., яка не є стороною вказаного договору, колегія вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 13 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально є самозайнятою особою.

Згідно зі статтею 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Згідно зі свідоцтвом про право заняття адвокатською діяльністю від 13.03.2017 серії ТР № 000164 Стеців Р.І. має право на заняття адвокатською діяльністю.

Таким чином, Стеців Р.І. є самозайнятою особою, яка отримала грошові кошти за надану професійну правничу допомогу на підставі укладеного з позивачем договору.

Як передбачено частиною 2 статті 16 Господарського процесуального кодексу України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Як було встановлено вище, правова допомога позивачу надавалася адвокатом Стеців Роксоланою Іванівною, однак кошти були отримані нею як фізичною особою-підприємцем, що не суперечить чинному законодавству.

Таким чином, понесені позивачем витрати на оплату послуг адвоката в сумі 11 500,00 грн., є співмірними обсягу виконаної адвокатом роботи та витраченого часу, позивачем доведені, однак підлягають відшкодуванню відповідачем пропорційно розміру задоволених позовних вимог (уточнених) в сумі 9 212,31 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача у даній справі, а відповідачем у апеляційній скарзі не наведено жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у скаржника обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

За таких обставин решту аргументів відповідача (скаржника), окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про задоволення позову.

Позивачем доведено порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2019 у даній справі підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» на рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2019 у справі №911/1990/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 09.10.2019 у справі №911/1990/19 залишити без змін.

Матеріали справи №911/1990/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка