РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.02.2020Справа № 910/15839/19

За позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова група»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна»

про стягнення 275 344,48 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Смігунов В.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Сечко С.В.

від відповідача: Косарев Д.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Українська страхова група» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» про стягнення 275 344,48 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на порушення відповідачем грошового зобов`язання за вимогою №03/4935 від 17.08.2016р. що сплати страхового відшкодування у порядку суброгації, у зв`язку із чим йому нараховано 223 229,48 грн. інфляційних втрат та 52 114,90 грн. 3% річних.

Ухвалою від 18.11.2019р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 11.12.2019р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що на зобов`язання з відшкодування шкоди не може бути нараховано відсотки річних та інфляційні втрати у відповідності до вимог ст.625 Цивільного кодексу України. До того ж, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.

11.12.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 14.01.2020р.

14.01.2019р. підготовче засідання було відкладено на 29.01.2020р.

29.01.2020р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.02.2020р.

Представником позивача у судовому засіданні 05.02.2020р. було надано усні пояснення по суті справи, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

В судовому засіданні 05.02.2020р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/2351/17 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» про стягнення страхового відшкодування в сумі 576 076,08 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2018р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2019р. рішення місцевого господарського суду скасовано, прийнято нове рішення про задоволення позову; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» 576 076,08 грн. сплаченого страхового відшкодування, 8641,14 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 12 961,71 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 12.08.2019р. по справі №910/2351/17 постанову від 02.04.2019р. Північного апеляційного господарського суду залишено без змін.

Наразі, суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №910/2351/17, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.

У постанові від 02.04.2019р. Північного апеляційного господарського суду по справі №910/2351/17 встановлено, що 31.12.2015р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (страховик) та Приватним акціонерним товариством «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.- Прилуки» (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування вантажів № 40-0105-15-00011, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим вантажем (будь-які товари та/або вироби, пов`язані із діяльністю страхувальника, та/або власністю, або, за страхування яких, страхувальник несе відповідальність, або отримує інструкції щодо їх страхування до початку перевезення).

За умовами вказаного правочину застрахованими перевезеннями є всі перевезення, щодо яких страхувальник має майновий інтерес, та/або за які несе відповідальність.

Страховим випадком є втрата, знищення або пошкодження застрахованого вантажу внаслідок подій, передбачених пунктом 3.1.1 Правил добровільного страхування вантажів та багажу «З відповідальністю про всі ризики» у відповідності до Institute Cargo Clauses (A) ICC 252 (1/182), включаючи проміжне зберігання вантажів на складах (п.7 договору №40-0105-15-00011 від 31.12.2015р.).

Строк дії договору встановлений з 00 год. 00 хв. 01.01.2016р. і діє до 24 год. 00 хв. 31.12.2016р. (пункт 9 договору №40-0105-15-00011 від 31.12.2015р.).

Приписами пункту 10 договору №40-0105-15-00011 від 31.12.2015р. передбачено, що страхове покриття встановлюється у відношенні кожного конкретного перевезення і починається з моменту початку навантаження вантажу в/на транспортний засіб в порту (місці) відправлення і закінчується після завершення розвантаження вантажу в порту (місці) призначення.

Згідно з п.11 договору добровільного страхування №40-0105-15-00011 від 31.12.2015р. страхова сума за цим договором визначена у розмірі 712 554 000,00 грн.

Відповідно до пункту 14.3 договору №40-0105-15-00011 від 31.12.2015р. у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, страховик протягом 30 робочих днів після отримання від страхувальника документів, передбачених пунктом 14.2 цього договору, розглядає зазначені документи та приймає рішення про виплату страхового відшкодування шляхом складання страхового акту або про відмову у виплаті страхового відшкодування, про що письмово повідомляє страхувальника. Страхове відшкодування виплачується протягом 3-х робочих днів після складання страховиком страхового акту про виплату страхового відшкодування.

Згідно з підпунктом 17.3.1 пункту 17.3 договору №40-0105-15-00011 від 31.12.2015р. при втраті вантажу, або, якщо за висновком експерта, відбулося повне псування вантажу, то страхове відшкодування виплачується в розмірі вартості вантажу, що перевозився, за мінусом вартості вантажу, що залишився (уцілів). Із суми страхового відшкодування віднімається відповідна франшиза, передбачена додатком № 1.

Судом було встановлено, що 01.01.2016р. між Приватним акціонерним товариством «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т. - Прилуки» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» (виконавець) було укладено договір № 0116В про надання послуг транспортного експедирування, відповідно до умов якого виконавець надає транспортно-експедиційні послуги по перевезенню вантажів замовника, які належать замовнику, або стосовно яких є заявка на перевезення від замовника, а замовник приймає та оплачує надані послуги.

Згідно з пунктом 1.2 договору №0116В від 01.01.2016р. транспортного експедирування виконавець зобов`язаний організувати та забезпечити належне, повне та своєчасне перевезення вантажів. Для здійснення зобов`язань згідно цього договору виконавець використовує автомобільний та інші види транспорту.

Приписами пункту 1.5 договору №0116В від 01.01.2016р. транспортного експедирування передбачено, що виконавець має право для виконання заявки на перевезення здійснювати самостійний добір перевізників, агентів, інших третіх осіб та укладати відповідні правочини з такими третіми особами від свого імені. При цьому виконавець несе повну відповідальність перед замовником за збереження вантажу та за дії таких третіх осіб, включаючи, але не обмежуючись, діями, що можуть призвести до матеріальних збитків.

Пунктом 5.2 договору №0116В від 01.01.2016р. транспортного експедирування визначено, що у випадку втрати або пошкодження продукції виконавець повинен довести та надати замовнику всі необхідні підтверджуючі документи про те, що дана втрата, нестача або пошкодження сталася не з вини виконавця, а з причин, які можна кваліфікувати як страховий випадок відповідно до договору страхування замовника. Тільки за таких умов замовник самостійно звертається за відшкодуванням до своєї страхової компанії. В разі отримання замовником відповідного відшкодування від страхової компанії, що покриває зазначені витрати, замовник не висуватиме фінансових претензій виконавцю щодо згаданих сум, окрім суми франшизи, яку виконавець має виплатити замовнику у повному обсязі. Сума франшизи становить 178 138,50 грн. та може бути змінена відповідно до страхового договору замовника.

Сторони у пункті 5.3 договору №0116В від 01.01.2016р. визначили, що в разі, якщо виконавець не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталося не з його вини, виконавець має відшкодувати замовнику вартість втраченої або пошкодженої продукції у розмірі повної вартості втраченої або пошкодженої продукції, яка зазначена в товарно-супровідних документах на вантаж.

Відповідно до пункту 5.5 договору №0116В від 01.01.2016р. виконавець повинен застрахувати свою відповідальність за даним договором.

Договір набирає чинності 01.01.2016 і діє до 31.01.2018 включно, а в частині невиконаних зобов`язань до повного їх виконання (пункт 6.1 договору №0116В від 01.01.2016р.).

В межах справи №910/2351/17 судом було встановлено, що 17.02.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укртрофтранс» (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» (експедитор) було укладено договір № 1 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні, відповідно до умов якого перевізник зобов`язується виконати перевезення вантажів за замовленням експедитора і надати додаткові послуги, необхідні для доставки вантажу; кожне замовлення на послуги за даним договором експедитор надаватиме перевізнику у письмовій формі.

Згідно з підпунктом 2.2.1 пункту 2.2 договору №1 від 17.02.2016р. конкретні умови перевезення - тип автомобіля, необхідний спосіб завантаження/розвантаження, вантажопідйомність, адреси та час завантаження/розвантаження, вид, найменування, маса, об`єм вантажу, кількість місць, вартість послуг по кожному перевезенню обумовлюються у заявці.

Сторони у пункті 6.15 договору № 1 про надання транспортно-експедиційних послуг встановили, що перевізник несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу, вказаному у товарно-транспортних документах (CMR, ТТН).

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2016р. чи до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.9.1 договору №1 від 17.02.2016р. про надання транспортно-експедиційних послуг).

18.03.2016р. на виконання договору №0116В транспортного експедирування та заявки-доручення експедитора №2183 від 18.03.2016 водієм Товариством з обмеженою відповідальності «Укртрофтранс» ОСОБА_3 прийнято до перевезення тютюнові вироби (сигарети), у кількості 3421,200 тисяч штук у картонних коробках масою брутто 4,076 т на загальну суму 1 832 353,46 грн., що підтверджується товарно-транспортною накладною від 18.03.2016 № , для транспортування їх за маршрутом: м. Прилуки (склад ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.- Прилуки» по вул. Незалежності, 21) - м. Первомайськ (склад зберігання вантажоодержувача - TOB «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна» по вул. Київській, 137), поданим під завантаження автомобілем марки «RENAULT», державний номерний знак НОМЕР_1 , напівпричіп марки ПП, державний номерний знак НОМЕР_2 .

22.03.2016р. під час розвантаження автомобіля марки «RENAULT», державний номерний знак НОМЕР_1 на складі вантажоодержувача - Tовариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Мегаполіс - Україна» виявлено пошкодження борта з правого боку напівпричепа та нестачу вантажу - сигарет у кількості 1699,60 тис. штук на загальну суму 932 353,08 грн., що підтверджується актом огляду від 22.03.2016р. та відміткою в ТТН від 18.03.2016р. про нестачу товару.

За вказаним фактом слідчим Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області 23.03.2016р. було порушено кримінальне провадження № 0000890 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 (таємне викрадення чужого майна) Кримінального кодексу України.

Судом було встановлено, що відповідно до страхового акту від 15.08.2016 № ДКЦВ-11469, складеного Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група», розмір страхового відшкодування за договором добровільного страхування № 40-0105-15-00011 від 31.12.2015 становить 576 076,08 грн. На підставі страхового акту та заяви страхувальника (Приватного акціонерного товариства «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т. - Прилуки») на виплату страхового відшкодування, страховиком 15.08.2016р. виплачено страхове відшкодування за вказаним договором добровільного страхування у сумі 576 076,08 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 14804 від 15.08.2016.

У зв`язку з втратою вантажу Товариство з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» звернулося із заявою про відшкодування збитків до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон Страхування» відповідно до умов договору страхування цивільної відповідальності експедитора №0703.000401.120 від 06.11.2015р.

Судом було встановлено, що листом від 13.05.2016 № 10-242 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнісон Страхування» не визнало вказану подію страховим випадком та відмовило Товариству з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» у виплаті страхового відшкодування.

17.08.2016р. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» у зв`язку із здійсненням виплати страхового відшкодування на користь Приватного акціонерного товариства «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т. - Прилуки» звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» з вимогою № 03/4935 про компенсацію виплаченої позивачем суми страхового відшкодування в розмірі 576 076,08 грн.

У судовому рішенні по справі №910/2351/17 встановлено, що 30.08.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» листом №2265 повідомило Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» про те, що його відповідальність при здійсненні експедирування вантажів була застрахована у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон Страхування» відповідно до договору страхування цивільної відповідальності експедитора № 0703.000401.120 від 06.11.2015, тому Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» має право звернутися до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон Страхування» для задоволення своїх вимог.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» також звернулося до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнісон Страхування» із регресною вимогою №03/4935 від 17.08.2016р., в якій просило виплатити страхове відшкодування у розмірі 576 076,08 грн.

Проте, 29.08.2016 листом вих. №10-582 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнісон Страхування» повідомило Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» про те, що втрата вантажу 22.03.2016р. не була визнана страховим випадком за договором страхування цивільної відповідальності експедитора №0703.000401.120 від 06.11.2015р., у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вказаної регресної вимоги.

У зв`язку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна», як особа, відповідальна за заподіяний збиток, у добровільному порядку не відшкодувала позивачу, до якого перейшло право вимоги після виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування №40-0105-15-00011 від 31.12.2015р. на користь Приватного акціонерного товариства «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т . - Прилуки», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» страхового відшкодування в сумі 576 076,08 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2019р. по справі №910/2351/17, згідно якої прийнято рішення про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» 576 076,08 грн. сплаченого страхового відшкодування, 8641,14 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 12 961,71 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, Господарським судом було видано наказ від 19.08.2019р.

Примусове виконання судового рішення по справі №910/2351/17 здійснювалось в межах виконавчого провадження №59892623 у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження».

За поясненнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, судове рішення по справі №910/2351/17 Товариством з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» було виконано, грошові кошти сплачено стягувачу, з урахуванням чого 04.09.2019р. виконавче провадження за наказом від 19.08.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №910/2351/17 було закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою про виконавче провадження від 06.11.2019р.

З урахуванням вказаних вище обставин, позивач на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з 30.08.2016р. по 04.09.2019р. здійснив нарахування 3% річних 52 114,90 грн. та інфляційні втрати в розмірі 223 229,48 грн. та звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що на зобов`язання з відшкодування шкоди не може бути нараховано відсотки річних та інфляційні втрати у відповідності до вимог ст.625 Цивільного кодексу України. До того ж, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Наразі, суд вважає помилковими заперечення відповідача стосовно того що на зобов`язання з відшкодування шкоди не може бути нараховано відсотки річних та інфляційні втрати у відповідності до вимог ст.625 Цивільного кодексу України. При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтю 625 Цивільного кодексу України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Отже, положення розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України ).

Таким чином, дія ст. 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт). Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018р. у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018р. у справі №14-16цс18 та постановах Верховного Суду від 17.10.2018р. у справі № 908/2552/17, від 04.12.2019р. по справі №910/13238/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.04.2018р. у справі №758/1303/15-ц дійшла висновку, що за змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Правовідносини, в яких страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, а тому правовідносини з відшкодування шкоди в порядку суброгації, які склалися між сторонами у справі, також є грошовим зобов`язанням. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 20.04.2018р. по справі №910/12028/17.

У даному випадку первісно між сторонами виник спір стосовно виплати суми страхового відшкодування в порядку суброгації, тобто, право на вимоги сплати грошових коштів, порушення строків виконання якого може бути підставою для застосування наслідків, що визначені ст.625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, заперечення відповідача щодо неправомірності нарахування 3% річних та інфляційних витрат на суму страхового відшкодування є безпідставними та юридично неспроможними, а відповідні вимоги позивача обгрунтованими.

При цьому, судом враховано, що позивачем визначено початковою датою періоду нарахування календарну дату відмови Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» у задоволенні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українська страхова група» про сплату страхового відшкодування в досудовому порядку.

Одночасно, суд вважає безпідставним нарахування 3% річних за 04.09.2019р., оскільки у вказаний день виконавче провадження з примусового виконання наказу від 19.08.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №910/2351/17 було закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», а отже, грошове зобов`язання було виконано.

Як вказувалось судом вище, відповідачем було завлено про застосування строків позовної давності. При цьому, обгрунтовуючи пропуск вказаних строків позивачем, відповідачем було наголошено, що у даному випадку позовна давність починає свій перебіг з моменту виникнення страхового випадку, за наслідками якого з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» стягнуто у судовому порядку страхове вішкодування в порядку суброгації, порушення строків сплати якого і стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, що є предметом спору у справі.

З приводу вказаної заяви відповідача суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Аналогічну правову позицію підтримано Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016р. по справі №6-2469цс16.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 01.10.2019р. по справі №910/12604/18.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Отже, з наведеного полягає, що питання стосовно порушення строку позовної давності застосовується судом саме до вимог, що є предметом спору у справі, проте, ніяким чином не до відносин, які передували відповідному спору.

Тобто, у даному випадку дослідженню підлягають обставини щодо того, чи порушено позивачем при зверненні до суду з позовом про стягнення за період з 30.08.2016р. по 03.09.2019р. 3% річних та інфляційних втрат строк позовної давності.

Суд звертає увагу відповідача на те, що посилання останнього на те, що позовна давність починає свій перебіг з моменту виникнення страхового випадку, за наслідками якого з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» було стягнуто в судовому порядку страхове вішкодування в порядку суброгації, могли б бути покладені в обгрунтування заяви про застосування строків позовної давності саме у межах справи про стягнення страхового відшкодування, проте ніяким чином не у окремому спорі про стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України. Однак, зі змісту судового рішення у справі №910/2351/17 не вбачається встановлення судом обставин пропуску позивачем строку позовної давності.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто, у даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальний строк позовної давності.

Якщо предметом спору є стягнення нарахувань за кожний день прострочення виконання зобов`язання (як то стягнення пені, відсотків річних), позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо.

Як судом вище було встановлено, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 30.08.2016р. по 04.09.2019р. Одночасно, судом було встановлено неправомірність нарахування за 04.09.2019р., з огляду на погашення в цей день грошового зобов`язання.

Одночасно, зі штампу реєстрації вхідної документації Господарського суду міста Києва вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 11.11.2019р.

Таким чином, виходячи з того, що до спірних правовідносин підллягає застосуванню загальний строк позовної давності у три роки, суд дійшов висновку, що за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втарт за період з 30.08.2016р. по 10.11.2016р. позивачем строк позовної давності пропущено, а отже в цій частині вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Здійснивши власний перерахунок, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнеення нарахувань, що визначені ст.625 Цивільного кодексу України, нарахованих за період з 11.11.2016р. по 03.09.2019р., а саме 3% річних на суму 48620,54 грн. та інфляційних втрат в розмірі 168 926,73 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» (04073, м.Київ, проспект Степана Бандери, будинок 6, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова група» (03038, м.Київ, вул.Федорова Івана, будинок 32 ЛІТ.А, ) 3% річних в сумі 48620,54 грн., інфляційні втрати в розмірі 168 926,73 грн. та судовий збір в сумі 3263,21 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 13.02.2020р.

Суддя Спичак О.М.