ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року Справа № 903/702/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Петухов М.Г. , суддя Василишин А.Р.

за участю секретаря судового засідання: Пацьола О.А.

за участю представників сторін:

позивач Стернюк В.А.,

відповідач Мороз О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 06.11.19р. суддею Кравчук А. М., повний текст складено 07.11.19 у справі № 903/702/19

за позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтотрейд-Капітал"

про стягнення 411 675 грн. 83 коп.

ВСТАНОВИВ:

АТ «Укргазвидобування» (надалі - позивач) звернулося в Господарський суд Волинської області з позовом до ТОВ «Нафтотрейд-капітал» (надалі - відповідач) про стягнення 264176,61 грн. пені та 147499,22 грн. штрафу.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 06.11.19 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач належними та допустимими доказами не підтвердив надіслання рознарядки про поставку товару відповідачу до закінчення строку поставки, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у позові.

Суд першої інстанції, зазначив, що відповідно до ч.1 ст 14 ГПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважав за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Крім того, розглядаючи клопотання відповідач про витребування доказів- рознарядки, суд першої інстанції вказав, що у клопотанні не зазначено, на підставі яких документів відвантажено товар, яким чином визначено місце поставки, не обґрунтовано дату поставки, кількість товару. Зазначено лише про відсутність рознарядки.

Клопотання про витребування доказів надіслано позивачу та отримано позивачем, що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень, а тому, позивач мав можливість в підтвердження своїх позовних вимог самостійно подати докази при їх наявності. Проте, подав лише відповідь на відзив без пояснень щодо клопотання, надіслання рознарядки відповідачу.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів у зв`язку з необґрунтованістю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 06.11.19 року та задовільнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідач несвоєчасно виконав зобов`язання щодо поставки оливи на суму 2298043,28 грн., зобов`язання, щодо поставки товару на загальну вартість 267998,55 грн. відповідачем не виконані, чим порушено п. 5.1 Договору.

Позивач зазначає, що підтвердженням того, що відповідач отримав рознарядку та був повідомлений про обсяг та місце відвантаження товару, є часткова поставка товару постачальником (відповідно до актів приймання-передачі, що були подані разом із позовною заявою), оскільки відповідно до п. 5.2 Договору, відвантаження товару без рознарядки забороняється.

Стверджує, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, прийнято при неповному з`ясування обставин та неповній оцінці доказів, що мають значення для справи, що призвело до помилкових висновків.

В письмових поясненнях повідомив суд, що електронний лист № 30/280 від 10.07.18 р. на адресу відповідача не надходив.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, а оскаржуване рішення частково скасувати, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 18.06.2018 р. між АТ «Укргазвидобування» та ТОВ «Нафтотрейд-капітал» укладено договір поставки №УГВ 9692/30-18 (закупівля товару за власні кошти) (а.с. 35-48).

Згідно п. 1.1 Договору, постачальник зобов`язався поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації, що додається до Договору і є його невід`ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Найменування, асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість товару вказується у специфікаціях, яка є Додатком № 1 до Договору та є її невід`ємною частиною (.п. 1.2).

Відповідно до п. 5.1 Договору, строк, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправника і вантажоотримувачів вказується в специфікації.

Обсяг поставки товару визначається в рознарядках покупця та узгоджується до поставки товару. Відвантаження товару проводиться тільки після отримання постачальником рознарядки. Відвантаження без рознарядки забороняється. Рознарядка постачальнику може направлятися покупцем в електронному вигляді на електронну адресу постачальника, вказану в розділі ХІV договору (п. 5.2).

Пунктом 5.3 Договору сторони передбачили, що датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (при наявності двох дат, датою підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної вважається дата підписання покупцем).

У разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені в специфікації, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару (п. 7.10).

Сторони підписали специфікацію №1 від 18.06.2018р. (а.с. 49-50), якою передбачено, що загальна вартість товару, що поставляється, складає 4 699 999 грн. 00 коп., у т.ч. 783 333 грн. 17 коп. ПДВ. Умови поставки: DDP - склад вантажоотримувача. Пункт поставки згідно з реквізитами вантажоотримувача, вказаними в п. 12 даної специфікації. Строк поставки: протягом 90 календарних днів з дати підписання договору. Відвантаження товару проводиться після відправлення рознарядки замовника. Остаточно кінцеве місце поставки товару замовник вказує в рознарядці. Пунктом 12 специфікації передбачено чотири вантажоотримувачі для здійснення поставки автомобільним транспортом.

На виконання умов договору та специфікації відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 2 298 043 грн. 28 коп., що підтверджується видатковими накладними: №600 від 24.09.2018 на суму 458 910 грн. 04 коп., дата отримання 01.10.2018; №607 від 18.10.2018 на суму 147 486 грн. 59 коп., дата отримання відсутня; №608 від 05.11.2018 на суму 370 012 грн. 26 коп., дата отримання відсутня; №609 від 05.11.2018 на суму 108 544 грн. 15 коп., дата отримання 06.11.2018; №618 від 19.11.2018 на суму 56 941 грн. 06 коп., дата отримання 20.11.2019; №627 від 17.12.2018 на суму 115 631 грн. 99 коп., дата отримання відсутня; №628 від 17.12.2018 на суму 139 512 грн. 59 коп., дата отримання 17.12.2018; №630 від 21.12.2018 на суму 84 095 грн. 99 коп., дата отримання відсутня; №8 від 11.03.2019 на суму 265 785 грн. 30 коп., дата отримання 13.03.2019; №9 від 11.03.2019 на суму 133 689 грн. 60 коп., дата отримання 13.03.2019; №11 від 25.03.2019 на суму 160 483 грн. 18 коп., дата отримання 26.03.2019; №12 від 25.03.2018 на суму 256 950 грн. 53 коп., дата отримання 27.03.2019 р.

Враховуючи те, що граничний строк поставки товару складає 90 календарних днів, тобто з дати укладення договору по 16.09.2019 р., позивач вважає, що відповідач виконав умови договору та поставив позивачу товар на суму 2 298 043 грн. 28 коп. з пропуском строку, визначеного договором.

20.05.2019 р. позивач на адресу відповідача направив претензію про сплату 219 682 грн. 55 коп. пені та 128 739 грн. 33 коп. штрафу за несвоєчасну поставку товару (а.с. 67-68).

Вказана претензія залишена без відповіді та задоволення.

Звертаючись в суд з даним позовом, позивач стверджує, що відповідач в порушення умов укладеного договору, належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з поставки товару у строк визначений умовами договору, у зв`язку з чим позивачем нараховано штраф та пеня.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

З аналізу умов укладеного між сторонами договору вбачається, що двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору постачальник зобов`язаний виконати свій обов`язок з поставки товару, а покупець прийняти товар та здійснити оплату за нього.

Як вбачається з пояснень позивача та наявної у матеріалах справи претензії, позивач відповідно до умов договору та специфікації до договору, направив відповідачу на електронну адресу рознарядку від 10.07.18 р. № 30/280 про поставку обумовленого договором товару, а саме: оливи.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів обставин надсилання відповідачу рознарядки, оскільки, не надав доказів їх надсилання відповідачу, а відтак не набув права на вимогу відшкодування неустойки (штрафу та пені) за несвоєчасно здійснену операцію з поставки товару.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок помилковим та таким, що зроблений з неповним дослідженням всіх обставин справи та доказів, що мають значення для вирішення спору у даній справі.

Предметом спору у даній справі є стягнення неустойки - штрафу та пені за несвоєчасну поставку товару за умовами договору.

Як уже зазначалося судом, на виконання умов договору та специфікації відповідач за період з 01.10.18 по 27.03.18 поставив позивачу товар на загальну суму 2 298 043 грн. 28 коп., що підтверджується видатковими накладними: № 600 від 24.09.2018 на суму 458 910 грн. 04 коп., дата отримання 01.10.2018; №607 від 18.10.2018 на суму 147 486 грн. 59 коп., дата отримання відсутня; №608 від 05.11.2018 на суму 370 012 грн. 26 коп., дата отримання відсутня; №609 від 05.11.2018 на суму 108 544 грн. 15 коп., дата отримання 06.11.2018; №618 від 19.11.2018 на суму 56 941 грн. 06 коп., дата отримання 20.11.2019; №627 від 17.12.2018 на суму 115 631 грн. 99 коп., дата отримання відсутня; №628 від 17.12.2018 на суму 139 512 грн. 59 коп., дата отримання 17.12.2018; №630 від 21.12.2018 на суму 84 095 грн. 99 коп., дата отримання відсутня; №8 від 11.03.2019 на суму 265 785 грн. 30 коп., дата отримання 13.03.2019; №9 від 11.03.2019 на суму 133 689 грн. 60 коп., дата отримання 13.03.2019; №11 від 25.03.2019 на суму 160 483 грн. 18 коп., дата отримання 26.03.2019; №12 від 25.03.2018 на суму 256 950 грн. 53 коп., дата отримання 27.03.2019 р.

Факт поставки товару на загальну суму 2 298 043,28 грн в період 01.10.18 по 27.03.18 саме на виконання умов укладеного між сторонами договору не заперечується жодною зі сторін та підтверджується оформленими документами, які є в даному випадку належними доказами, зокрема видатковими накладними, у яких підставою поставки зазначено договір УГВ 9692/30-18 від 18.06.2018 (а.с. 55-66).

Пунктом 5.1 договору визначено, що строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників та вантажоодержувачів вказується у специфікації/-ях до цього договору.

У відповідності до пункту 3 специфікації № 1 від 18.06.2018, що є додатком 1 до договору УГВ 9692/30-18 від 18.06.18, строк поставки товару визначено у 90 календарних днів з дати підписання договору (а.с. 49-50).

А відтак умовами договору та додатку до нього сторони погодили строки поставки товару, та визначили їх у залежності виключно від дати підписання договору. При цьому ні договором, ні додатками до нього не визначено умови пов`язаності строків поставки товару з надісланими позивачем рознарядками.

Судом враховано, що у змісті договору від 18.06.19 р. відсутня дата його підписання. А слід вважати, що договір поставки був підписаний сторонами в день його укладення - 18.06.18

Враховуючи наведене, покликаючись на п. 3 специфікації, колегія суддів дійшла висновку, що граничний строк поставки товару закінчився - 16.09.18 р.

При цьому матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що сторонами вносились зміни до Договору поставки або специфікації до нього в частині строку поставки товару, як і доказів, що між сторонами існували інші договірні або позадоговірні відносини, які б регулюваои чи змінювали строки поставки товару, що визначені договором.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що поставка товару у період з 01.10.18 р. по 25.03.19 р. на загальну суму 2 298 043,28 грн. відбулась на виконання умов договору поставки від 18.06.18 р. та з порушенням строків поставки, визначених пунктом 3 специфікації від 18.06.2018 (додаток 1 до договору).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник відповідача не заперечив той факт, що поставка товару на суму 2298043,28 грн. здійснювалась на виконання умов договору поставки №УГВ 9692/30-18 з порушенням встановлених строків.

При цьому суд враховує, що додаткових змін до договору в частині строків поставки відповідачем не ініціювалося та сторони не вносили. А тому здійснивши поставку товару поза межами визначених сторонами строків, водночас на виконання умов договору (про що зазначено в видаткових накладних) відповідач повинен був усвідомлювати наслідки таких дій, зокрема в частині покладення на нього відповідальності, визначеної п. 7.10 договору.

При цьому суд проаналізувавши узгоджені умови, що стосуються рознарядки, зокрема

- пункт 5.2 договору, згідно з яким обсяг поставки товару визначається в рознарядках покупця та узгоджується до поставки товару. Відвантаження товару проводиться тільки після отримання постачальником рознарядки. Відвантаження без рознарядки забороняється. Рознарядка постачальнику може направлятися покупцем в електронному вигляді на електронну адресу постачальника, вказану в розділі ХІV договору;

- та пункт 9 специфікації, згідно якого відвантаження товару проводиться після відправлення рознарядки замовника, остаточне кінцеве місце поставки товару замовник вказує у рознарядці

прийшов до висновку, що підписані обома сторонами видаткові накладні в період з 01.10.18 р. по 27.03.19 р. на суму 2298043,28 грн. (а.с. 55-66), підтверджують обставини поставки відповідачем конкретних видів та певної кількості оливи позивачу, та свідчать про те, що відповідач був обізнаний про обсяг необхідного позивачу товару та точну адресу його відвантаження.

В судових засіданнях в суді апеляційної інстанції, що відбулися 30.01.2020 та 12.02.2020, представник відповідача не зміг надати пояснення щодо умов поставки, яка ним здійснювалася з 01.10.18 по 27.03.19, щодо кількості та виду оливи та місця поставки. Водночас, умовами договору та додатків до нього вантажоотримувачами визначено чотири різних підприємства, а товаром, що повинен поставлятися, є олива 10 видів та різної кількості, а тому без попереднього погодження сторонами умов поставки, здійснення її є неможливим.

З письмових пояснень відповідача в суді першої інстанції вбачається, що представник відповідача не заперечував факт отримання рознарядки на поставку товару, він лише констатував відсутність такої рознарядки в матеріалах справи та зазначав, що вона має значення для правильного вирішення спору та повинна надаватися позивачем (а.с. 78-80).

Судом апеляційної інстанції ухвалою від 22.01.20 запропоновано сторонам надати копію рознарядки на поставку товару та позивачу - докази її надіслання. На виконання ухвали позивачем надано копію рознарядки, від 10.07.18, яка за його твердженням, надсилалася відповідачу (а.с. 182-183). Згідно письмових пояснень позивача від 28.01.20, направлення рознарядки на електронну адресу відповідача здійснювалося співробітницею ОСОБА_1 з її електронної адреси, ОСОБА_1 згодом звільнилася і відновлення її електронної пошти неможливе, а тому надати докази надіслання ронарядки позивач не може (а.с. 179-180).

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, позивачем було направлено на електронну адресу відповідача саме рознарядку № 30/280 від 10.07.18 р. та, що саме на виконання рознарядки № 30/280 від 10.07.18 постачальником було поставлено товар позивачу, долучену до матеріалів справи в апеляційній інстанції копію рознарядки (а.с. 182-183) суд не приймає як належний та допустимий доказ.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з нормами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися санкції різного виду.

Пунктом 7.10 договору сторони передбачили, що у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у специфікації до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленого товару та штрафу в розмірі 7% від вартості несвоєчасно поставленого товару на суму 2298043,28 грн. є законними та обґрунтованими.

Здійснивши розрахунок штрафних санкцій апеляційний суд погоджується з правильністю розрахунку позивача про стягнення з відповідача 215668,71 грн. пені, 128739,3 грн. штрафу нарахованих за період 17.09.18 р. по 25.03.19 р. на загальну суму протермінованої поставки 2 298 043,28 грн.

Щодо зауважень відповідача до періоду здійснення нарахувань, визначених позивачем у розрахунку, суд зазначає наступне.

У відповідності до пункту 5.3 договору, сторони передбачили, що датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (при наявності двох дат, датою підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної вважається дата підписання покупцем).

Під час з`ясування обставин поставки за кожною видатковою накладною відповідач в судовому засіданні зазначив, що копії видаткових накладних, які місяться в матеріалах справи, та копії, які наявні у відповідача, є тотожними, тобто із зазначенням дати підписання накладних позивачем. А тому із врахуванням пункту 5.3 договору, суд вважає правомірним використання позивачем для розрахунку безпоседеньо дати отримання товару, яка зазначена покупцем у видаткових накладних.

Щодо нарахування позивачем неустойки за недопоставку товару на суму 267 998,55 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до вимог п.п. 1, 2 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

З аналізу умов Договору вбачається, що дата початку поставки товару, місце поставки товару, особи одержувачі товару - вантажоодержувачі повинні бути доведені покупцем до відома постачальника шляхом надання йому рознарядки.

До часу одержання інформації про місце поставки і осіб вантажоодержувачів постачальник не має можливості виконувати свій обов`язок, а відтак і нести відповідальність за його невиконання.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, позивачем на виконання умов Договору надсилалась відповідачу рознарядка на поставку оливи на суму 267 998,55 грн. Рознарядку, надану позивачем до апеляційної інстанції (а.с. 182-183), без доказів її надіслання відповідачу, судом визнано як неналежний доказ.

Оскільки, позивачем не доведено направлення рознарядки постачальнику на електронну адресу, узгоджену сторонами у Договорі, чи будь-яким іншим способом, колегія суддів вважає, що постачальник не був обізнаний про деталі черговової поставки товару на суму 267 998,55 грн., які попередньо повинні бути узгоджені сторонами, зокрема щодо виду оливи, її обсягу та вантажоодержувача.

Враховуючи відсутність доказів про направлення відповідачу рознарядки на поставку оливи в сумі 267998,55 грн. та той факт, що відвантаження товару без рознарядок забороняється (п. 5.2 договору), колегія суддів, дійшла висновку, що відповідач не міг виконати свій обов`язок в частині поставки товару на вказану суму.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що ненадання рознарядки відповідачу є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України, тому відсутність доказів отримання відповідачем такої рознарядки позбавляє останнього можливості виконати зобов`язання щодо поставки товару в сумі 267 998,55 грн., а позивача - права вимагати стягнення штрафних санцій за невиконання умов договору в частині поставки на суму 267998,55 грн..

У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про відмову у позові в частині нарахування 48507,9 грн. пені та 18759,92 грн. штрафу на суму 267 998,55 грн. (недопоставлений товар).

Щодо клопотання відповідача про зменшення пені та штрафу, що підлягають стягненню до 20%, колегія суддів враховує наступне.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, тому він, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе її зменшення.

Отже, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі, вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Господарським судом взято до уваги той факт, що відповідач виконав зобов`язання перед позивачем, при цьому строк, на який прострочив виконання зобов`язання, є незначним. Також судом враховано і те, що позивачем одночасно заявлено до стягнення з відповідача, який порушив господарське зобов`язання за договором, штраф та пеню.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням конкретних обставин в їх сукупності колегія суддів дійшла висновку, що зменшення розміру пені на 50% є оптимальним балансом інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Крім того, суд враховує, що матеріали справи не містять доказів спричинення позивачеві негативних наслідків у зв`язку з несвоєчасною поставкою товару та доказів понесення відповідачем збитків та їх суми у зв`язку з несвоєчасною поставкою відповідачем оливи по договору поставки,.

Враховуючи ступінь виконання відповідачем зобов`язань за договором, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання, дотримання балансу інтересів обох сторін, суд вважає, що є законні підстави для зменшення розміру стягнення з відповідача неустойки до 50 % від заявленої, в сумі 64369,65 грн. штрафу та 107834,35 грн. пені від належної до стягнення суми.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід розподілити між сторонами пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 270, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду Волинської області від 06.11.19р. у справі № 903/702/19 задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 06.11.19р. у справі № 903/702/19 скасувати в частині відмови у стягненні 172 203,97 грн.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

" Позов задоволити частково.

Стягнути з ТОВ "Нафтотрейд-Капітал" (м. Луцьк, вул. Єршова, 1, код 36447689) на користь АТ "Укргазвидобування" (м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28, код 30019775) 107834,31 грн. пені, 64369,66 грн. шрафу, 5166,12 грн. судового збору.

В решті позову відмовити."

3. Стягнути з ТОВ "Нафтотрейд-Капітал" (м. Луцьк, вул. Єршова, 1, код 36447689) на користь АТ "Укргазвидобування" (м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28, код 30019775) 7749,18 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

5. Справу №903/702/19 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "18" лютого 2020 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Василишин А.Р.