СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2020 р. Справа №905/1580/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М. , суддя Ільїн О.В.,

при секретарі судового засідання Тимошенко А.А.,

за участю представників:

позивача - Лігачової О.Ю., довіреність №17 від 23.12.2019, наказ №75-к від 10.12.2018,

відповідача - Лук`янова К.Е., адвокат, довіреність від 13.08.2019, свідоцтво №2339 від 18.07.2011,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області (вх.№3641Д/1 від 29.11.2019) на рішення Господарського суду Донецької області від 05.11.2019 у справі №905/1580/19, (м. Харків, суддя Зекунов Е.В., повний текст рішення складено 13.11.2019),

за позовом Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька обл,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Данком», м. Бахмут, Донецька обл,

про визнання недійсною додаткової угоди до договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Служба автомобільних доріг у Донецькій області звернулась до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Данком» про визнання недійсною додаткової угоди до договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що внаслідок помилки особи, що має істотне значення було укладено додаткову угоду від 06.12.2013 до договору №2-65 від 25.06.2013.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 05.11.2019 у задоволенні позову Служби автомобільних доріг у Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Данком» про визнання недійсним правочину - додаткової угоди від 28.02.2014, до Договору №2-65 від 25.06.2013 укладеного між ТОВ «Данком» та Службою автомобільних доріг у Донецькій області - відмовлено повністю.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 05.11.2019 у справі №905/1580/19 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; розподіл судових витрат здійснити між сторонами відповідно до законодавства.

В обґрунтування своєї позиції по справі позивач зазначає, що підписантами не було враховано, що договір №2-65 від 25.06.2013 був закінчений на момент підписання додаткової угоди від 28.02.2014 та з урахуванням додаткової угоди від 06.12.2013 припинив свою дію 31.12.2013. Таким чином, оскаржувана додаткова угода була укладена внаслідок помилки. Також апелянт посилається на втрату документації та інформації при переміщенні Служби з тимчасово неконтрольованої Україною території, а саме з міста Донецька. Апелянт наводить власні правові висновки: після закінчення строку дії договору, зобов`язання, яке лишилося невиконаним не припиняється до моменту повного його виконання, але це стосується тільки невиконаного зобов`язання, всі інші зобов`язання за договором припиняються з моменту закінчення строку дії договору; строк закінчення договору це юридичний факт, з настанням якого сторони втрачають свої права та припиняють нести обов`язки та виконувати його умови. Отже після закінчення строку дії договору сторони не мають права вносити до нього зміни та доповнення. Також апелянт посилається на судову практику, а саме постанову Вищого господарського суду України від 24.12.2003 у справі №20/180 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 у справі №910/3257/18.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.12.2019 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 17.12.2019. Призначено справу до розгляду на 17.12.2019.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Данком» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11781 від 13.12.2019), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 05.11.2019 - без змін.

В обґрунтування своєї позиції по справі, відповідач вказує на те, що оскільки закінчення строку дії договору підряду не припиняє зобов`язань замовника чи підрядника, які виникли внаслідок його укладання та не були виконані на момент припинення договору, відповідне не звільняє сторони договору від виконання взятих на себе зобов`язань по виконанню підрядних робіт та проведених розрахунків. Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується з приписами чинного законодавства. Також, відповідач зазначає, що всі обставини стосовно строку дії основного договору, в тому числі щодо укладання додаткової угоди від 06.12.2016 безумовно були відомі обом сторонам під час укладання спірної угоди. Отже, позивач під час укладання спірної угоди не міг помилитись (в розумінні ст.229 ЦК України) щодо строку дії договору, як він стверджує в позовній заяві, оскільки сам власноручно підписував як сам основний договір, так і всі подальші додаткові угоди до нього.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03.12.2019, у зв`язку з відпусткою судді Склярук О.І., для розгляду справи №905/1580/19 визначено наступний склад колегії суддів: суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М., суддя Ільїн О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 по справі №905/1580/19 розгляд справи призначено на 30.01.2020 о 10:30 год.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2020 розгляд справи №905/1580/19, призначений на 30.01.2020 о 10:30 год., перенесено на 11.02.2020 о 10:30 год.

В судовому засіданні 11.02.2020 представник позивача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити. Представник відповідача заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши пояснення уповноважених представників, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

25.06.2013 між Службою автомобільних доріг у Донецькій області (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Данком» (підрядник) укладений договір підряду № 2-65 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого підрядник зобов`язався за завданням замовника своїми силами і засобами, на власний ризик виконати послуги з поточного середнього ремонту автомобільної дороги Єнакієве - Шахтарськ - Амвросіївка, км 41+800 - км 50+000 (об`єкт) відповідно до затвердженої кошторисної документації та в обумовлений цим договором термін, а замовник - прийняти закінчений поточним середнім ремонтом об`єкт і сплатити вартість виконаних послуг.

Договірна ціна робіт, виконання яких доручається підряднику становить 27 975 518, 40 грн. (пункт 2.1 Договору).

Підрядник розпочинає виконання робіт протягом 10 днів з моменту підписання договору і забезпечує їх завершення до 31.12.2014 (пункт 3.1 Договору).

Обов`язками замовника, зокрема, є своєчасна та в повному обсязі сплата виконаних робіт, а також прийняття виконаних робіт згідно з актом приймання виконаних будівельних робіт (підпункти 4.1.1, 4.1.2 пункту 4.1 Договору).

Замовник зобов`язаний негайно повідомити про виявлені недоліки в роботі (п.п.4.1.4 Договору).

Підрядник зобов`язаний забезпечити виконання робіт у строки, встановлені цим Договором (п.п.4.3.1).

Підрядник має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за виконані роботи (п.п.4.4.1).

Розрахунки проводяться шляхом оплати замовником протягом 20 банківських днів, при наявності коштів на бюджетних рахунках, після підписання сторонами акта приймання виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в). Замовник відповідно до вимог, встановлених постановою КМУ від 09.10.2006 № 1404 за заявкою підрядника при наявності фінансових ресурсів, може здійснити попередню оплату робіт у розмірі до 30 відсотків річного обсягу фінансування (пункт 12.1 Договору);

Оплата виконаних робіт здійснюється за рахунок бюджетних коштів (пункт 12.3 Договору);

Зобов`язання замовника за Договором виникають при наявності відповідних бюджетних призначень (пункт 12.4 Договору);

План фінансування складається Замовником у межах затверджених на відповідний рік асигнувань і узгоджується з Підрядником (пункт 12.8 Договору);

Умови договору не повинні змінюватися, крім випадків (пункт 15.3 Договору):

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

3) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;

4) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті;

5) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);

6) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок.

Всі зміни та доповнення до цього Договору оформлюються у вигляді Додаткових угод, складених і підписаних у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, які мають однакову юридичну силу (пункт 15.4 Договору).

Строк дії Договору був встановлений до 31.12.2014 (пункт 17.1 Договору);

Невід`ємною частиною цього Договору є Договірна ціна, План фінансування (п.18 Договору).

Договір підписаний керівниками Сторін та засвідчений їх печатками.

Додатковою угодою від 06.12.2013 сторони змінили строк дії Договору і встановили його до 31.12.2013. Обсяги фінансування робіт з поточного середнього ремонту автомобільної дороги Єнакієве - Шахтарськ - Амвросіївка, км. 41+800 - км. 50+000 визначили відповідно до графіку фінансування, що додається до угоди.

Ця додаткова угода підписана керівником Служби автомобільних доріг, директором ТОВ «Данком» та засвідчена печатками Сторін. Графік фінансування до додаткової угоди від 06.12.2013 в матеріалах справи відсутній.

Додатковою угодою від 28.02.2014 сторони домовились про таке: «на підставі постанови Кабінету міністрів України від 12.02.2014 № 46 «Деякі питання використання у 2014 році коштів, залучених у 2012 році під державні гарантії Державним агентством автомобільних доріг» обсяг фінансування послуг з поточного середнього ремонту автомобільної дороги Єнакієве - Шахтарськ - Амвросіївка, км.41+800 - км.50+000 по договору №2-65 від 25.06.2013 складає 195 931,40 грн».

Сторонами, як додаток до додаткової угоди від 28.02.2014, був узгоджений графік фінансування робіт з поточного середнього ремонту автомобільної дороги Єнакієве -Шахтарськ - Амвросіївка, км41+800 - км50+000, відповідно до якого обсяг фінансування 2014 року складає 27 975 518, 40 грн., у тому числі 195 931, 40 грн. відповідно до постанови КМУ від 12.02.2014 №46 «Деякі питання використання у 2014 році коштів, залучених у 2012 році під державні гарантії Державним агентством автомобільних доріг України», а різниця (сума 27 779 587, 00 грн.) - за рахунок інших джерел фінансування державного бюджету.

Ця додаткова угода від 28.02.2014 та графік фінансування підписані керівником Служби автомобільних доріг, директором ТОВ «Данком» та засвідчені печатками Сторін.

Згідно доводів позивача, при укладенні додаткової угоди від 28.02.2014, до Договору №2-65, уповноважена особа Замовника - начальник Служби автомобільних доріг у Донецькій області Ставицький О. М., та Директор ТОВ «Данком» Устименко В. С., керувались даними, що були викладені в Постанові Кабінету Міністрів України від 12.02.2012 року № 46 постанови Кабінету міністрів України від 12.02.2014 № 46 «Деякі питання використання у 2014 році коштів, залучених у 2012 році під державні гарантії Державним агентством автомобільних доріг».

Водночас, підписантами не було враховано, що на момент підписання додаткової угоди від 28.02.2014 строк дії договору № 2-65 від 25.06.2013 вже закінчився, оскільки відповідно до додаткової угоди від 06.12.2013 строк його дії був встановлений до 31.12.2013.

У зв`язку зі змінами в керівному складі Служби автомобільних доріг у Донецькій області, на теперішній час у позивача відсутні необхідні відомості про зміну обставин, що обумовили внесення змін до Договору № 2-65 від 25.06.2013 всупереч закінченню строку його дії.

Позивач вважає, що правовідносини між Сторонами Договору №2-65, в частині врегулювання або зміни умов цього договору припинились 31.12.2013, отже сторони не могли вносити зміни або доповнення до договору за межами його дії.

Таким чином, внаслідок помилки, що має істотне значення, було укладено додаткову угоду від 06.12.2013, до договору 2-65 від 25.06.2013.

Обґрунтовуючи підстави для звернення за судовим захистом, позивач зазначає, що Додатковою угодою від 28.02.2014 року до Договору підряду № 2-65 від 25.06.2013 порушено законні інтереси Служби автомобільних доріг у Донецькій області.

Приймаючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що незважаючи на закінчення строку дії Договору № 2-65 та за наявності невиконаних у 2013 році грошових зобов`язань по оплаті підрядних робіт, керуючись умовами пунктів 4.1 та 15.4 Договору, Служба автомобільних доріг та ТОВ «Данком» правомірно уклали Додаткову угоду від 28.02.2014, якою визначили порядок та графік проведення розрахунків у 2014 році по зобов`язанням Замовника. Крім того, суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту порушення ТОВ «Данком» права Служби автомобільних доріг при укладенні додаткової угоди від 28.02.2014 до Договору № 2-65 від 25.06.2013, тому правові підстави для задоволення позову про визнання недійсним цього правочину відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України передбачені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.

Частиною 1 даної статті встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частина 2 статті 229 ЦК України, у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Статтею 230 ЦК України визначено, що коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Зі змісту даних статей вбачається, що правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями.

У ч.1 ст.229 розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Помилка є підставою для визнання недійсними правочинів як фізичних, так і юридичних осіб.

З аналізу ст.230 ЦК України вбачається. що обман має місце тоді, коли одна сторона навмисне вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Окрім того, обман має місце тоді, коли сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчує їхнє існування. Отже, для визнання правочину недійсним байдуже, чи здійснюються обманні дії в активній формі (повідомлення неправдивих відомостей) або ж виражаються у бездіяльності (навмисне замовчування обставин, знання яких може перешкодити здійсненню правочину). Обман має місце і тоді, коли неправильні відомості про обставини, що мають значення для укладення правочину, повідомляються третіми особами з відома або на прохання сторони правочину.

Згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до ст.ст.73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З аналізу наведених норм закону вбачається, що обов`язок доказування наявності вчинення правочину під впливом обману, помилки лежить на особі, щодо якої були вчинені неправомірні дії, тобто на позивачеві. Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про вчинення спірного правочину під впливом помилки.

Спірна додаткова угода підписана сторонами, що свідчить про розуміння пунктів угоди, усвідомлення правих наслідків таких дій, погодженні з її умовами, - які не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому, колегія суддів приходить до висновку, що вказані в позовній заяві та апеляційній скарзі обставини не можуть бути підставою для визнання додаткової угоди від 28.02.2014 недійсною з заявлених позивачем підстав.

Крім того, посилання апелянта на те, що позивач під час підписання оспорюваної додаткової угоди не був обізнаний про попередні домовленості сторін спростовується матеріалами справи. Так, договір підряду №2-63 від 25.06.2013, додаткова угода від 06.12.2013 про зміну пункту щодо строку дії договору, та оспорювана додаткова угода від 28.02.2014 підписані однією і тією особою - ОСОБА_1

Також, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599- 601, 604- 609 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

Припинення строку договору не свідчить ані про припинення договору, ані про припинення зобов`язань за договором, а тому не означає звільнення боржника від виконання обов`язку в натурі, тому кредитор має право вимагати виконання обов`язку в натурі впродовж того часу, коли існує відповідне зобов`язання, а не лише впродовж строку, встановленого сторонами для його виконання у договорі .

Означене спростовує твердження позивача про те, що оспорювана додаткова угода від 28.02.2014 є недійсною, оскільки була укладена після закінчення строку дії договору, оскільки зобов`язання за договором не були припиненні і оспорювана додаткова угода до договору була серед іншого направлена на регулювання належного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Також, колегія суддів зазначає, що у відповідності до статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, юридичні особи та фізичні особи підприємці мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Отже, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частини 1,3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно встановив, позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту порушення ТОВ «Данком» прав Служби автомобільних доріг при укладенні додаткової угоди від 28.02.2014 до Договору № 2-65 від 25.06.2013.

Враховуючи вище викладене позивачем не обґрунтовано та не надано доказів підставності визнання недійсною додаткової угоди від 28.02.2014 до Договору № 2-65 від 25.06.2013, а тому позовні вимоги правомірно залишено без задоволення.

Стосовно посилань апелянта на судову практику, колегія суддів зазначає наступне.

У рішенні у справі «Тудор проти Румунії» Європейський суд з прав людини вказав, що роль найвищої судової інстанції кожної держави полягає в тому, щоб вирішувати суперечності у судовій практиці. Європейський суд з прав людини дає чітку відповідь: забезпечення єдності судової практики - завдання найвищої судової установи кожної держави. І не тільки Європейський суд з прав людини, а й інші органи Ради Європи відводять саме найвищій судовій установі в державі таку важливу роль.

Однак тлумачення правової норми судом у процесі вирішення спору з метою застосування закону до конкретних правовідносин, які виникли між сторонами, - одночасно і процесуальне право, і обов`язок суду. Жоден суд не може ухвалити рішення, не витлумачивши норму закону, яку він застосовує.

Ч. 4 ст. 236 ГПК України вказує на те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Разом із тим суддівський розсуд - необхідна складова незалежності суду. Знаходячись поза межами прецедентної судової системи, суд проявляє свій розсуд у тому, що вирішує спір, ґрунтуючись виключно на статутному праві, самостійно даючи йому тлумачення, виходячи зі змісту, значення конкретного закону, галузі права і законодавства в цілому у рамках індивідуальних особливостей обставин конкретної справи, що розглядається.

Таким чином, при врахуванні правових висновків мають враховуватися індивідуальні особливості обставин даної справи та конкретних доказів з урахуванням принципу правової визначеності та верховенства права.

Однак, судові рішення, на які посилається апелянт, були прийняті за наслідком розгляду спорів з підстав не аналогічних даному, при наявності різних фактичних обставин, під час дії іншого законодавства, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про неможливість застосування правових висновків в наведених справах до правовідносин у справі, що розглядається.

Таким чином, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення, у зв`язку з чим підстав для задоволення скарги - колегія суддів не вбачає.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що при зверненні з апеляційною скаргою, апелянтом сплачено до бюджету судовий збір в розмірі 3010,50 грн, більшому ніж встановлений ст.4 Закону України «Про судовий збір», який підлягав сплаті у сумі 2881,50 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись статтями 129, 240, 269, п.1, ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 05.11.2019 у справі №905/1580/19 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 17.02.2020.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя Н.М. Дучал

Суддя О.В. Ільїн