ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2020 р. Справа№ 910/8039/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Дикунської С.Я.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 30.01.2020

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель «Старо» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 (повний текст рішення підписано 29.10.2019)

у справі № 910/8039/19 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель «Старо»

до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним рішення

1. Зміст позовних вимог та заперечень

У червні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Готель «Старо» (далі - ТОВ «Готель «Старо», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - АМК, відповідач) про визнання недійсним рішення Адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення № 60/30-р/к від 27.11.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, рішення адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 60/30-р/к від 27.11.2018 являється неправомірним та таким, що прийняте без урахування фактичних обставин справи, містить висновки, що не відповідають обставинам справи та не доведені у встановленому законом порядку, а також за відсутності доказів, які можуть бути підставою для застосування відповідальності.

У відзиві на позовну заяву, відповідач заперечив проти позову з підстав пропуску позивачем двомісячного строку на оскарження рішення.

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом

Рішенням Адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення №60/30-р/к від 27.11.2018 «Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу»:

- визнано, що ТОВ «Готель «Старо» вчинило порушення, передбачене ст. 151 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», у вигляді поширення інформації, що вводить в оману, а саме: повідомлення ТОВ «Готель «Старо» невизначному колу осіб неправдивих відомостей про стандарти, характеристики послуг, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, які можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) готельних ТОВ «Готель «Старо»;

- за вказане порушення накладено на ТОВ «Готель «Старо» штраф у розмірі 68 000 грн;

- зобов`язано ТОВ «Готель «Старо» у двомісячний строк з дня отримання цього рішення припинити порушення, зазначене, у п. 1 цього рішення, шляхом припинення розміщення на фасаді готелю «Старо» та на веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель «Старо» за посиланням: http://staro.ua/ інформації про встановлення готелю категорії «****» (чотири зірки), за умови відсутності діючого свідоцтва про встановлення вказаної категорії, про що проінформувати Київське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України з наданням підтвердних документів.

Як вбачається з матеріалів справи, копію оспорюваного рішення позивачу було надіслано листом від 29.11.2018 №60-02/4305 (а.с. 139) та відповідно до повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення №374, отримано ним 04.12.2018 (а.с. 140).

Отримання вказаного рішення 04.12.2018 позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не заперечується.

Строк оскарження рішення закінчився 04.02.2019, а позовну заяву з оскарження рішення АМК у даній справі, позивачем подано до господарського суду міста Києва 20.06.2019, тобто - після закінчення встановленого строку оскарження рішення.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач вже звертався до Господарського суду міста Києва з оскарження спірного рішення АМК. Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2019, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2019 та постановою Верховного Суду від 26.04.2019 у справі №910/706/19 Товариству з обмеженою відповідальністю «Готель «Старо» повернуто позовну заяву та додані до неї документи з огляду на не усунуті позивачем недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

3. Короткий зміст рішення місцевого суду

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 у задоволенні позову ТОВ «Готель «Старо» відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач пропустив граничний строк на скарження спірного рішення, який є присічним.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ «Готель «Старо» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позов ТОВ «Готель «Старо» задовольнити. Визнати недійсним рішення Адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення № 60/30-р/к від 27.11.2018 «Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу».

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, таке рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Скаржник зазначає, що ТОВ «Готель «Старо» 21.01.2019 зверталось до суду з позовом до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення Адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення № 60/30-р/к від 27.11.2018.

Проте, ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі № 910/706/19 позовну заяву ТОВ «Готель «Старо» залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви. В подальшому ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2019, яка залишена без змін судами апеляційної та касаційної інстанціями, позивачу повернуто позовну заяву та додані до неї документи з огляду на не усунуті позивачем недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

Отже, скаржник вважає, що позовна заява ТОВ «Готель «Старо» подана до суду в межах строку на оскарження рішення АМК, однак в наслідок повернення судом позовної заяви, двомісячний строк на оскарження рішення АМК наразі сплив, а тому в наслідок повернення позовної заяви, позивач фактично позбавляється можливості реалізувати гарантоване Конституцією України право на судовий захист порушеного права. Апелянт зазначає, що суд формально підійшов до вирішення даної справи чим позбавив позивача права на доступ до правосуддя. Просить застосувати практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує зокрема, на те, що при застосуванні процедурних питань, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.

Крім того, скаржник посилається на порушення при прийнятті спірного рішення відповідачем, яким місцевим господарським судом взагалі не було надано оцінки.

5. Доводи учасників справи щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач проти задоволення скарги заперечив, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі позивача, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого суду від 23.10.2019 прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Відповідач звертає увагу суду на те, що за приписами ч. 1 ст.60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» встановлено, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено, він є присічним, а закінчення його перебігу безпосередньо пов`язано із зверненням до господарського суду в порядку встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Повернення господарським судом у справі № 910/706/19 позовної заяви про визнання недійсним рішення органу Комітету у зв`язку з недотриманням суб`єктом господарювання вимог Господарського процесуального кодексу України не зупиняє перебігу визначеного статтею 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» двомісячного строку на оскарження рішення АМК.

Щодо доводів скаржника, що судом не було надано оцінки порушення АМК при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач зазначає, що пропуск встановленого ч.1 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» двомісячного присічного строку є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові про визнання рішення органів Антимонопольного комітету України недійсним безвідносно до інших обставин справи.

При цьому відповідач посилається на численну судову практику суду касаційної інстанції з аналогічних правовідносин.

6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом

19 листопада 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Готель «Старо», звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позов ТОВ «Готель «Старо» задовольнити. Визнати недійсним рішення Адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення № 60/30-р/к від 27.11.2018 «Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу».

Крім того скаржник просив поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 у справі №910/8039/19.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/8039/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2019 поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, справу призначено до розгляду на 24.12.2012.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2019 оголошено перерву у розгляді справи № 910/8039/19 до 30.01.2020.

У зв`язку з участю судді Станіка С.Р. з 27.01.2020 до 31.01.2020 у підготовці суддів для підтримання кваліфікації, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.01.2020 у справі №910/8039/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2020 прийнято справу №910/8039/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель Старо» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Дикунська С.Я.

У судове засідання 30.01.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення місцевого суду від 23.10.2019 у справі №910/8039/19 скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

7. Джерела права й акти їх застосування

Закон України «Про Антимонопольний комітет України»

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. Особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України утворюється у складі Голови та восьми державних уповноважених. Антимонопольний комітет України, адміністративні колегії Антимонопольного комітету України, державні уповноважені Антимонопольного комітету України, адміністративні колегії територіальних відділень Антимонопольного комітету України є органами Антимонопольного комітету України (ч. 7 ст. 6 Закону України «Про Антимонопольний комітет України»).

Приписами ст. 4 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

За правилами ст. 5 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України «Про захист економічної конкуренції», «Про захист від недобросовісної конкуренції», цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі:

- розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами;

- приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції;

- перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

- при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом; призначати експертизу та експерта з числа осіб, які володіють необхідними знаннями для надання експертного висновку; тощо.

Закон України «Про захист від недобросовісної конкуренції»

Відповідно до ст. 151 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб`єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб`єкта господарювання.

Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які:

містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору;

містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб`єкта господарювання;

приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають;

містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації.

Закон України «Про захист економічної конкуренції»

Частиною 1 статті 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.

Частиною 1 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» встановлено, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Господарський процесуальний кодекс України.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Практика Європейського суду з прав людини як джерело права

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

8. Позиція апеляційного суду

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у відповідності до приписів ч.1 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» строки оскарження рішень органу Антимонопольного комітету України є присічними та відновленню не підлягають. Закінчення присічного строку, незалежно від причини його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України та його органів.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, копія рішення АМК була направлена на адресу позивача разом із супровідним листом від 29.11.2018 та отримана позивачем 04.12.2018, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. У зв`язку з цим встановлений Законом України «Про захист економічної конкуренції» двомісячний строк на оскарження рішення АМК у судовому порядку закінчився 04.02.2019. Водночас з позовом до суду про визнання недійсним рішення АМК у даній справі № 910/8039/19 позивач звернувся 20.06.2019.

З огляду на викладене місцевий господарський суд, встановивши, що рішення АМК оскаржено ТОВ «Готель «Старо» до господарського суду з пропуском присічного двомісячного строку, передбаченого частиною першою статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не було досліджено обставин, пов`язаних із встановленням наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним рішення АМК (по суті оскаржуваного рішення), колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, пропуск встановленого частиною першою статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» двомісячного присічного строку є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові про визнання рішення АМК недійсним безвідносно до інших обставин справи.

Аргумент позивача про те, що строк на оскарження рішення АМК не був пропущений, оскільки ТОВ «Готель «Старо» 21.01.2019 зверталось до суду з позовом про визнання недійсним рішення Адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення № 60/30-р/к від 27.11.2018 проте, судами у справі № 910/706/19 позовну заяву і додані до неї документи повернуто позивачу, що на думку скаржника позбавило позивача на доступ до правосуддя і реалізацію права на справедливий суд, апеляційний господарський суд відхиляє, з огляду на те, що закінчення встановленого Законом України «Про захист економічної конкуренції» присічного строку, незалежно від причини його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України та його органів. При цьому позивач у своїх аргументах не враховує того, що повернення судом первісно поданої позовної заяви у справі №910/706/19 у зв`язку з допущеними недоліками у її оформленні, не зупиняє перебігу присічного двомісячного строку, передбаченого частиною першою статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Північний апеляційний господарський суд погоджується з аргументами, які викладені у відзиві Антимонопольного комітету України на апеляційну скаргу щодо пропуску позивачем двомісячного строку на оскарження у судовому порядку рішення АМК, який (строк) є присічним та відновленню не підлягає, оскільки такі аргументи ґрунтуються на обставинах, встановлених у розгляді справи місцевим господарським судом та відповідають нормам матеріального права.

При цьому, на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення про відмову в позові не вплинуло те, що Господарський суд міста Києва помилково визначив дату звернення позивача з позовом до суду - 17.02.2017 замість належної дати - 20.06.2019 (згідно з штампом вхідної кореспонденції на позовній заяві) та помилково вказав дату закінчення строку оскарження рішення АМК - 09.02.2017, тоді як правильна дата є 04.02.2019.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 05.06.2018 у справі №916/2335/17, від 13.11.2018 у справі №922/327/18, від 20.09.2018 у справі №922/4227/17, від 13.03.2018 у справі №922/4646/16.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позивача фактично позбавлено можливості на реалізацію його конституційного права на повний та всебічний розгляд справи у суді, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішеннях від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

9. Висновки апеляційного суду

Відтак, строки оскарження рішень органу Антимонопольного комітету України є присічними та відновленню не підлягають. Закінчення присічного строку, незалежно від причини його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України та його органів.

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що викладені позивачем доводи в обґрунтування апеляційної скарги є безпідставними, такими що не відповідають дійсним обставинам справи, не доведені жодними доказами, а тому не підлягають задоволенню. Рішення суду першої інстанції від 23.10.2019 прийнято у відповідності до норм закону без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель «Старо» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 у справі №910/8039/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 у справі №910/8039/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Готель «Старо».

4. Матеріали справи №910/8039/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 18.02.2020

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Я. Дикунська

Є.Ю. Шаптала