РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.02.2020Справа №910/16443/19
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення учасників справи у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альянс" (49044, м. Дніпро, бул. Катеринославський, буд. 2, офіс 603)

до Автогосподарства ГУ МВС України в Київській області (04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, буд. 10-А)

про стягнення 201 522,22 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альянс» (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою про стягнення з Автогосподарства ГУ МВС України в Київській області (відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 201 522,22 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 року у справі №910/16443/19 позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альянс" було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали.

06.12.2019 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (на виконання ухвали судді про залишення позовної заяви без руху).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

При цьому, вказаною ухвалою суду, зокрема, відповідачу було запропоновано у строк до п`ятнадцяти днів з дня її вручення подати відзив на позовну заяву, надіслати позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, докази чого надати суду.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стаття 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

В силу положень ст. 10 зазначеного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 11.12.2019 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04116, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, буд. 10А.

Проте, конверт з ухвалою суду від 11.12.2019 у справі №910/16443/19 було повернуто до суду з відміткою: "за закінченням встановленого строку зберігання".

Приписами ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, відповідач повідомлявся про відкриття провадження у справі № 910/16443/19 належним чином та про те, що у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У зв`язку з навчанням судді Морозова С.М. в Національній школі суддів України у період з 10.02.2020 року по 14.02.2020 року, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу з навчання - 17.02.2020 року.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.03.2017 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Альянс" (страховик, позивач) та ОСОБА_1 (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспорту та добровільного страхування майна (договір страхування) №23.19027.03, за яким позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані, зокрема, з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля «MERCEDES-BENZ GLE250D», державний номерний знак НОМЕР_1 .

03.08.2017 в м. Києві на вул. Артема, 93, відбулася дорожньо-транспортна пригода (ДТП), за участю транспортних засобів «MERCEDES-BENZ GLE250D», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та «SKODA OCTAVIA», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Згідно постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 25.08.2017 №761/28442/17, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

24.12.2016 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням застрахованого транспортного засобу внаслідок ДТП, що відповідно до умов договору страхування є страховим випадком.

Згідно рахунку Спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц» №21172300 від 08.08.2017, вартість відновлювального ремонту автомобіля «MERCEDES-BENZ GLE250D», державний номерний знак НОМЕР_1 склала 221 928,41 грн.

Окрім того, Товариством з обмеженою відповідальністю «Асистуюча компанія «Укравтоекспертиза» на замовлення позивача було складено звіт серії SL №24522 від 29.08.2017 про оцінку вищезазначеного транспортного засобу, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту склала 207 634,41 грн. Вартість проведеної оцінки вартості відновлювального ремонту автомобіля «MERCEDES-BENZ GLE250D», державний номерний знак НОМЕР_1 , склала 1 940,02 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1403 від 22.09.2017 в розмірі 1 940,02 грн.

На підставі чого позивачем було складено страховий акт №23.0170.17 від 29.08.2017, відповідно до якого вирішено виплатити страхове відшкодування в розмірі 199 582,20 грн.

Позивач виконуючи умови договору страхування, здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 199 582,20 грн шляхом оплати вартості ремонут на користь Спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц», що підтверджується платіжним дорученням №1371 від 30.08.2017 в розмірі 199 582, 20 грн.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За приписами ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У зв`язку з чим, позивач зазначає, що після сплати страхового відшкодування до нього як до страховика перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до Автогосподарства ГУ МВС України в Київській області.

Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми в розмірі 201 522,22 грн (199 582,86 грн - вартість відновлювального ремонту + 1 940,02 грн - оплата оцінки вартості відновлювального ремонту).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З урахуванням наведеного, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Альянс" виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором страхування, отримало від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб - «SKODA OCTAVIA», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, знаходився під керуванням ОСОБА_2 .

Пунктом 1 статті 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Дана позиція закріплена також в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", у відповідності до якого відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Таким чином, частина 1 статті 1172 Цивільного кодексу України встановлює загальні правила відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, заподіяну їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття:

а) перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"),

б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 911/2589/17 та від 27.04.2018 у справі № 910/9029/17 та в постановах Вищого господарського суду України від 04.04.2017 у справі № 904/8646/16 та від 16.02.2016 у справі №910/13767/15.

Відповідачем за даним позовом зазначено Автогосподарство ГУ МВС України в Київській області.

Заявляючи позовні вимоги до відповідача, позивач виходив з того, що автомобіль «SKODA OCTAVIA», державний номерний знак НОМЕР_2 , належить Автогосподарству ГУ МВС України в Київській області, а винуватець ДТП, ОСОБА_2 , перебував у трудових відносинах з відповідачем.

На підтвердження чого позивачем було долучено до заяви про усунення недоліків позовної заяви, декларацію ОСОБА_2 за 2017 рік з Єдиного державного реєстру декларацій.

Проте судом було досліджено вищезазначену декларацію та встановлено, що місцем роботи ОСОБА_2 вказано: Тренінговий центр ГУНП в Київській області. Тоді як відповідачем у даній справі зазначено: Автогосподарство ГУ МВС України в Київській області.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні інші належні докази (як то, довідка з місця роботи або служби, копія посвідчення) що ОСОБА_3 дійсно працює або перебуває у трудових відносинах з Автогосподарством ГУ МВС України в Київській області

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази, які б доводили, що винуватець ДТП був службовою особою відповідача і на момент скоєння ДТП ніс у відповідача трудові обов`язки (ст. 1172 ЦК України), то у суду відсутні підстави для покладення на відповідача зобов`язання з відшкодування позивачу страхової виплати по ДТП та оплату оцінки вартості відновлювального ремонту, тому у позові суд відмовляє.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Альянс".

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов