У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

14 лютого 2020 року справа № 927/89/20
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Демидової М.О., розглянувши матеріали заяви №1-4/134 від 07.02.2020 Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехніка», вул. Єршова, 11, м. Луцьк, Волинська область, 43026, ідентифікаційний код юридичної особи 21750952

до Фізичної особи-підприємця Гейка Ігора Олександровича, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2

про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості у сумі 95004 грн. 21 коп., 50% річних у сумі 14185 грн. 56 коп., 20% штрафу у сумі 19000 грн. 84 коп., пені у сумі 8227 грн. 63 коп.

встановив:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» подано заяву про видачу судового наказу про стягнення з Фізичної особи-підприємця Гейка Ігора Олександровича заборгованості у сумі 95004 грн. 21 коп. із посиланням на неналежне виконання боржником умов укладеного сторонами договору дистриб?юції №ВЗ-Д-2-1-127 від 28.03.2019, 50% річних у сумі 14185 грн. 56 коп., 20% штрафу у сумі 19000 грн. 84 коп., пені у сумі 8227 грн. 63 коп. Судові витрати заявник просить покласти на боржника.

Розглянувши подану заяву на предмет наявності правових підстав для видачі судового наказу, суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 147 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом встановлено, що, окрім суми основної заборгованості за поставлений товар, Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» заявлено до боржника вимоги щодо стягнення 50% річних, пені та 20% штрафу.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, з аналізу вказаних норм закону слідує, що пеня та штраф за своєю правовою природою є не грошовою заборгованістю за договором, а є видом штрафних санкцій, яку сторона сплачує у разі невиконання/неналежного виконання свого грошового зобов`язання.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язань.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Розглянувши подані заявником матеріали, суд зазначає, що у заяві про видачу судового наказу містяться вимоги про стягнення пені, 50% річних та штрафу, які за своєю правовою природою не є вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором та не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу.

Пунктом 1 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 150 Господарського процесуального кодексу України у заяві повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника.

Судом отримано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.02.2020 за ідентифікаційним кодом боржника, що вказаний заявником, проте, як вбачається з витягу: фізична особа-підприємець Гейко Ігор Олександрович проживає за адресою: АДРЕСА_2 , однак заявником у заяві допущено помилку у місці проживання боржника, а саме зазначено: АДРЕСА_1 , відтак, заява не відповідає вимогам до її форми і змісту, що передбачені пунктом 2 частини 2 статті 150 Господарського процесуального кодексу України, що є підставою для відмови у видачі судового наказу на підставі пункту 1 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України до заяви про видачу судового наказу додається інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Заявник у поданій заяві посилається на часткову сплату боржником частини поставленого заявником товару. У підтвердження здійснення оплат боржником та наявність заборгованості заявник посилається на акт звірки розрахунків. Первинних бухгалтерських документів доказів про сплату боржником частини поставленого товару заявником до матеріалів заяви не надано.

Акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18.

За наведених обставин суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі п. 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Суд вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що відповідно до ст.153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.1, 2, 8, 9 ч.1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення недоліків. Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 ч.1 ст. 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Керуючись статтями 147, 148, 152, 153, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Агротехніка», вул. Єршова, 11, м. Луцьк, Волинська область, 43026, ідентифікаційний код юридичної особи 21750952, у видачі судового наказу про стягнення з Фізичної особи-підприємця Гейка Ігора Олександровича, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 , заборгованості у сумі 95004 грн. 21 коп., 50% річних у сумі 14185 грн. 56 коп., 20% штрафу у сумі 19000 грн. 84 коп., пені у сумі 8227 грн. 63 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала підписана 14.02.2020.

З текстом ухвали можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя М.О. Демидова