ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2020 р. Справа№ 16/137б/83б/22б

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Остапенка О.М.

Грека Б.М.

секретар судового засідання: Камінська Т.О.

за участю представників відповідно до протоколу судового засідання від 05.02.2020,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.11.2019

у справі №16/137б/83б/22б (суддя Фесюра М.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк"

до 1) товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський завод будівельних матеріалів» (далі - ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів»; Завод)

2) ОСОБА_1

про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину

в межах справи про банкрутство боржника ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів»,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Укрсоцбанк» подано позов до ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів» та ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору інвестування будівництва автопаркінгу № 25-П-3 від 25.12.2006 (далі - договір інвестування) та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що підписуючи спірний договір, президент Заводу перевищив повноваження, а акт передачі майна, підписано неуповноваженою особою, що на думку позивача, порушує його переважне право як іпотекодержателя прав на паркомісце НОМЕР_1, за рахунок якого можливе задоволення кредиторських вимог.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.11.2019 позов задоволено повністю: визнано недійсним договір інвестування укладеного Заводом та ОСОБА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 впродовж 15 днів з дня набрання рішенням суду законної сили передати ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів» машиномісце для стоянки автомобіля НОМЕР_1, загальною площею 15,9 кв.м. в автопаркінгу по Харківському шосе , буд 152 , реєстраційний номер №000; стягнуто з ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів» на користь АТ «Укрсоцбанк» 2 881, 50 грн. судового збору, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» 2 881, 50 грн. судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив вказане рішення скасувати та направити справу для розгляду до Господарського суду міста Києва.

Апеляційна скарга мотивована тим, що приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд першої інстанції неповно та неправильно з`ясував обставини справи, при цьому не надавши відповідачу можливості захистити своє право власності.

Відповідно до витягу із протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Остапенко О.М., Сотніков С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2020 відкрито апеляційне у даній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , розгляд призначено на 05.02.2020.

03.01.2020 відділом діловодства апеляційного суду отримано від представника акціонерного товариства «Альфа Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») клопотання про заміну сторони у справі, а саме замінити АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк».

У зв`язку з перебуванням судді Сотнікова С.В. у відпустці, Розпорядженням Керівника апарату суду № 09.1-08/495/20 від 04.02.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 16/137б/83б/22б.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2020 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Остапенко О.М., Грек Б.М.

Ухвалою суду від 04.02.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.11.2019 у справі №16/137б/83б/22б прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Остапенка О.М., Грека Б.М.

05.02.2020 представник АТ «Альфа-Банк» у судовому засіданні підтримав подане 03.01.2020 клопотання про заміну сторони у справі.

Ухвалою суду від 05.02.2020 замінено позивача у справі № 16/137б/83б/22б АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк».

У судовому засіданні 05.02.2020 представник апелянта надала пояснення по суті апеляційної скарги, зазначивши, що апелянт є добросовісним володільцем майна і по цей день користується і сплачує комунальні послуги за користування майном, є його єдиним власником, крім того, представник заявила про застосування судом наслідків спливу позовної давності.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, наполіг на доводах, наведених у позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, наголосивши, що ОСОБА_1 не здійснено оплати за договором.

Представник боржника просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Колегією суддів на підставі частини сьомої статті 270 ГПК України надано учасникам можливість виступити у судових дебатах, яке ними реалізовано.

За змістом частини першої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 ГПК України, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила таке.

21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

З дня введення в дію цього Кодексу визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Отже, законодавцем за темпоральним критерієм визначено пряму дію норм Кодексу України з процедур банкрутства та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу 21.10.2019 перебувають на стадії санації.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Так, 25.12.2006 ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів» в особі Президента Лаптія Ю.В. (сторона-1), який діє на підставі Статуту та ОСОБА_1 (сторона-2) укладено договір інвестування за умовами якого сторона-2 бере участь у інвестуванні будівництва двоповерхового підземного автопаркінгу, а сторона-1 зобов`язується передати стороні-2 або зазначеним нею третім особам після закінчення будівництва та введення автопаркінгу в експлуатацію в порядку та на умовах, визначених договором, машиномісце для стоянки автомобіля загальною площею 15,90 кв.м. за будівельним номером 3 на верхньому поверсі (об`єкт інвестування; пункт 1.1 договору інвестування).

Пунктом 2.2 договору інвестування встановлено, що виходячи із запроектованої площі машиномісця в автопаркінгу, сторона-2 в рахунок інвестування сплачує стороні-1 грошові кошти в розмірі 114 480 грн, що включає в себе ПДВ 20% в сумі 19 080 грн.

Сторони погодили, що сторона-2 здійснює перерахування грошових коштів в розмірі 100% у строк до 08.07.2010 включно (пункту 2.5. Договору).

Відповідно до пункту 3.4 обов`язком сторони-2, з поміж іншого, є оплата на поточний рахунок сторони-1 в повному обсязі коштів у терміни, визначені в розділі 2 цього Договору (п.3.4.1); з моменту введення автопаркінгу в експлуатацію та отримання від сторони-1 довідки про повну оплату вартості Об`єкта інвестування, прийняти Об`єкт інвестування шляхом підписання відповідного Акту приймання-передачі (п.3.4.2 Договору).

08.07.2010 боржник в особі президента відповідача-1 Лаптія Ю.В. та ОСОБА_1 підписали акт приймання-передачі машиномісця №3 та в подальшому видано Свідоцтво про право власності від 04.08.2010 на машиномісце НОМЕР_1.

Як вбачається з матеріалів справи АТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до боржника та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору інвестування та застосування наслідків недійсності правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.08.2008 ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів» та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» було укладено договір іпотеки № 02-10/3399 (далі - договір іпотеки) за умовами якого позивач, як майновий поручитель за зобов`язаннями ВАТ «Промтехмонтаж-2», передав в іпотеку позивачу нерухоме майно, право власності на яке виникне в майбутньому - машиномісця в підземному паркінгу в кількості 128 машиномісць, загальною площею 2995,3 м.кв, що розташовані за адресою: м. Київ, Дарницький район, на розі Харківського шосе та вул. Тростянецької, а саме машиномісця №№ 1, 3, 4, 5, 6, 9, 10, 11, 13, 14, 17, 20, 21, 24, 31, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 52, 53, 55, 56, 57, 58, 65, 66, 67, 68, 69, 71, 73, 74, 75, 77, 80, 81, 82, 83, 85, 86, 87, 88, 89, 94, 98, 100, 105, 108, 109, 110, 120, 121, 122, 123, 129, 130, 131, 132, 133, 134, 135, 136, 137, 140, 141, 150, 151, 152, 153, 154, 156, 159, 166, 167, 168, 169, 171, 172, 173, 176, 178, 179, 181, 182, 189, 191, 192, 193, 195, 196, 197, 198, 200, 201, 202, 203, 204, 208, 209, 213, 215, 216, 217, 218, 223, 225, 229, 230, 234, 235, 236, 237, 238, 239, 241, 242.

У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що з 12.08.2008 як іпотекодержатель прав на паркомісце №3, набув переважного права на задоволення своїх вимог за рахунок вказаного майна перед іншими кредиторами ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів».

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Згідно зі статті 16 ЦК України кожна сторона має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічна норма закріплена в статті 20 Господарського кодексу України.

Зміст статті 386 ЦК України встановлює, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правомірність правочину презюмується, і він вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

За змістом норм статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Обґрунтовуючи заперечення, крім іншого, апелянт просив апеляційний суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду такої заяви з огляду на таке.

Суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні зазначає, що заперечень та заяви про застосування строків позовної давності від відповідача-2 на адресу суду не надходило, проте таке твердження є некоректним оскільки, матеріалами справи та поясненнями представника відповідача-2 підтверджується, що тільки відповідачу-2 стало відомо про наявність такого судового спору - він звернувся до суду з клопотаннями про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення слухання справи, проте, суду не задовольнив таке клопотання, при тому, що ОСОБА_1 не ухилявся від явки у судові засідання, а був неналежним чином повідомлений про їх наявність, таким чином, суд першої інстанції позбавив відповідача-2 можливості заявити про застосування наслідків спливу строку позовної давності та захистити своє право та майновий інтерес.

Європейський суд з прав людини, досліджуючи питання права на справедливий суд крізь призму повноти судового рішення, зазначив, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), від 27 вересня 2001 року № 49684/99). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Проте судом першої інстанції не було надано відповідачу-2 можливості бути почутим.

Разом з тим, Господарський суд Чернігівської області погодився з доводами позивача, що останній дотримався строків позовної давності, оскільки позивачу стало відомо про його порушення в травні 2018 року.

Проте, з таким висновком не можна погодитися з таких підстав.

За змістом статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Враховуючи наведені норми, можна дійти висновку, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Обґрунтовуючи заперечення, позивач зазначає, що обставини укладення відповідачами спірного правочину стали йому відомими з поданої ОСОБА_1 в травні 2018 року апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2011 у справі №27/193.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що:

оспорюваний правочин укладено 25.12.2006;

договір іпотеки, за умовами якого позивач, як майновий поручитель за зобов`язаннями ВАТ «Промтехмонтаж-2», передав в іпотеку позивачу нерухоме майно (в тому числі паркомісце №3) - 12.08.2008;

акт приймання-передачі машиномісця НОМЕР_1 підписано 08.07.2010;

Свідоцтво про право власності на машиномісце НОМЕР_1 датоване - 04.08.2010.

Отже, беручи до уваги наведене, можна дійти висновку, що позивач мав достатньо часу (з 12.08.2008) для реалізації свого майнового інтересу, проте, впродовж довгого часу не скористався таким правом, а відтак, встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк сплив.

З матеріалів справи вбачається, що апелянт є добросовісним володільцем майна, єдиним зареєстрованим власником і на даний час користується своїм майном (паркомісцем) та сплачує комунальні послуги за користування ним.

Крім того, всупереч міркуванням суду першої інстанції, матеріали справи містять докази оплати вартості об`єкта інвестування, а саме квитанцією від 08.07.2010 за підписом головного бухгалтера Хоменко М.Я., яка з 14.10.2004 до 15.11.2010 працювала на вказаній посаді ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів», що підтверджується копією трудової книжки та наказом № 43-к ліквідатора боржника від 15.11.2010.

Разом з тим, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вбачає за можливе зазначити таке.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

В силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в пунктах 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, зокрема, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.91 року у справі "Пайн Велів Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Отже, беручи до уваги наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин справи, без дотримання норм матеріального і процесуального права, доводи, наведені у апеляційній скарзі не є очевидно безпідставними, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 269, 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.11.2019 у справі №16/137б/83б/22б задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.11.2019 у справі №16/137б/83б/22б скасувати та прийняти нове рішення яким у задоволенні позову відмовити.

3. Матеріали справи повернути Господарського суду Чернігівської області.

4. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 12.02.2020.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді О.М. Остапенко

Б.М. Грек