ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2020 р. Справа№ 910/11735/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 11.11.2019

у справі № 910/11735/19 (суддя К.В. Полякова)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

про стягнення 98 000, 00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про стягнення 98 000 грн. заборгованості з відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як страховик винної у ДТП особи, всупереч вимогам Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі № 910/11735/19 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" задоволено повністю.

На підставі рішення суду з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" підлягає стягненню на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" 98000 грн. страхового відшкодування, а також 1921 грн. витрат зі сплати судового збору.

Суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами доведено підстави для покладення на відповідача обов`язку з виплати страхового відшкодування за полісом № АМ/9602030.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням п.п. 1.4, 1.7 статті 1, статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п. 4 ст. 380 Митного кодексу України.

В обґрунтування своїх вимог апелянт вказує на те, що на час скоєння ДТП за кермом транспортного засобу перебував водій, який не ввозив його для особистих потреб в Україну, а відтак неправомірно володів транспортним засобом та не може вважатися особою, відповідальність якої застрахована відповідачем, у зв`язку з чим ПАТ «Наск «Оранта» не буде виникати зобов`язання по сплаті страхового відшкодування за полісом №АМ/9602030 від 08.11.2018 за страховим випадком (ДТП), який стався 03.04.2019.

Відповідач також вважає необхідним пріоритетне застосування положень Митного кодексу України, зокрема статті 380, яка регулює правомірність володіння транспортним засобом, що переміщається через кордон, та посилається на судову практику, викладену у постановах Волинського районного суду від 24.09.2018 у справі №161/4220/18, Чернівецького апеляційного суду від 29.01.2019 у справі №725/1992/18, Харківського апеляційного суду від 29.10.2019 у справі №643/630/19, Миколаївського апеляційного суду від 25.04.2019 у справі №490/7475/18.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Арсенал Страхування" подано відзив, у якому позивач вважає апеляційну скаргу безпідставною, а оскаржуване рішення законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/11735/19; ухвалено здійснювати розгляд апеляційної скарги за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено учасникам справи строк для надання можливості скористатися наданими ст. 267 Господарського процесуального кодексу України правами протягом семи днів з дня отримання даної ухвали.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується матеріалами справи, 16.10.2018 між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_1 , як страхувальником, укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 894/18-Т/О, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_1 .

03.04.2019 у місті Ізмаїл Одеської області по вул. Кишинівська - Семінарська - просп. Миру відбулася дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортним засобом марки BMW , державний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 .

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2019 у справі № 500/2737/19 визнання ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.04.2019 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку та на виплату страхового відшкодування згідно із умовами договору від 16.10.2018 № 894/18-Т/О.

Згідно зі Звітом від 18.04.2019 № 10926 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 529237,45 грн., вартість матеріального збитку - 319663,78 грн.

Згідно із страховим актом від 06.05.2019 № 006.00554819-1 та розрахунком до нього позивач визначив розмір страхового відшкодування на підставі вказаного вище звіту в сумі 402675 грн.

Вказана сума страхового відшкодування у розмірі 402675 грн. перерахована позивачем на рахунок страхувальника, що підтверджується платіжним дорученням від 21.05.2019 № 28515223.

Судом першої інстанції встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом марки BMW, державний номер НОМЕР_3 , на момент скоєння ДТП застрахована у відповідача за полісом № АМ/9602030.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до відповідача з претензією від 30.05.2019 № 9/к про виплату страхового відшкодування, однак відповідач у здійсненні виплати відмовив листом від 14.06.2019 № 09-02-07/5767.

При цьому, відповідач зазначив про відсутність доказів правомірності володіння ОСОБА_3 транспортним засобом BMW, державний номер НОМЕР_3 , а саме, оскільки за кермом транспортного засобу BMW, державний номер НОМЕР_3 на час скоєння ДТП перебував водій, який не ввозив даний транспортний засіб на територію України для своїх особистих потреб, таке володіння транспортним засобом не буде правомірним відповідно до статті 380 Митного кодексу України, а відтак дана особа не може вважатися такою, чия відповідальність застрахована відповідачем.

Дані обставини стали підставою для звернення Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування з відповідача.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, з огляду на таке.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

Відповідно до положень статті 999 Цивільного кодексу України та статей 6, 7 Закону України «Про страхування» за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Порядок здійснення страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України встановлено розділом ІІІ Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Отже, правовідносини, які складись між сторонами підпадають під правове регулювання Закону Україну "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 1.4 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Пунктом 1.7. статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що забезпечений транспортний засіб - це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Положеннями частини 3 статті 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Частина 1 статті 1187 Цивільного кодексу України визначає, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Отже, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується.

Водночас, судом першої інстанції не встановлено та в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження відсутності реєстраційних документів чи посвідчення водія забезпеченого транспортного засобу BMW, державний номер НОМЕР_3 , на момент ДТП.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на положення Митного кодексу України, оскільки порушення обмеження на використання транспортного засобу з іноземною реєстрацією, тобто порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України, може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб. Зазначені обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування".

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2019 у справі № 910/14693/17.

Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У зв`язку з чим, посилання апелянта на висновки, викладені у постановах судів апеляційної інстанції, не приймаються судом до уваги.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність наявними в матеріалах справи доказами підстав для покладення на відповідача обов`язку з виплати страхового відшкодування за полісом № АМ/9602030, за яким застрахована цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом марки BMW, державний номер НОМЕР_3 .

Згідно з даними полісу № АМ/9602030 ліміт відповідальності відповідача за заподіяну шкоду майну становить 100000 грн., франшиза - 2000 грн.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та статті 9 Закону України "Про страхування" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/11735/19 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281- 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/11735/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/11735/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/11735/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка