ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 лютого 2020 р. Справа № 903/21/20

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В.М., за участю секретаря судового засідання Русинчук М.М., розглянувши справу

за позовом: Заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, м. Луцьк

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство Володимир-Волинське лісомисливське господарство, м.Володимир-Волинський

до відповідача: Устилузької міської ради, Волинська область, м. Володимир-Волинський

про витребування земельної ділянки

за участю представників сторін

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув;

від третьої особи: не прибув;

від прокуратури: Климюк Наталія Володимирівна, службове посвідчення №036264 від 12.11.2015.

Встановив: Заступник прокурора Волинської області звернувся з позовом в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство Володимир-Волинське лісомисливське господарство звернувся з позовом до Устилузької міської ради та просить:

- витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Устилузької міської ради земельну ділянку площею 33, 4261 га, кадастровий номер :00:001:0942.

В обґрунтування позовних вимог посилається на порушення порядку передачі з державної у комунальну власність спірної земельної ділянки та визначення її цільового призначення, як землі сільськогосподарського призначення, оскільки така передача суперечить вимогам Земельного та Лісового законодавства України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 20.01.2020 відкрито провадження в справі № 903/21/20, вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 10.02.2020.

29.01.2020 через відділ діловодства суду представник відповідача подав заяву за вх.№01-57/662/20, в якій визнає позов в повному об`ємі та просить суд розглядати справу без його відсутності. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 130 ГПК України просить стягнути судовий збір у розмірі 50% від загальної суми.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомленні про час та дату судового засідання.

Прокурор в судовому засіданні підтримав позов в повному об`ємі, та просить суд задоволити його.

При цьому, суд звертає увагу на те, що явка сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, а брати участь у судових засіданнях є правом учасників справи, що встановлено ст. 42 ГПК України.

Отже, дослідивши у судовому засіданні заяву відповідача про визнання позову в повному об`ємі, суд розцінює її, як заяву про визнання позову.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення у підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 191, 192 ГПК України.

Так, згідно ст. 191 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Матеріали справи не містять доказів того, що визнання відповідачем позову у цій справі суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про ухвалення у справі №903/21/20 судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

Відповідно до ст. ст. 12, 15, 16, 20 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Частинами 3 і 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, в редакції на час вирішення спору по суті, визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Як зазначав прокурор у позові, Волинська обласна державна адміністрація є органом, який уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та розпоряджатися землями держави. При цьому, необхідність звернення прокурора з відповідним позовом пов`язана з тим, що внаслідок порушення вимог цивільного та земельного законодавства, відбулось неправомірне відчуження земельної ділянки, яка є власністю держави, а неправомірне відчуження земельної ділянки не відповідало волевиявленню Волинської обласної державної адміністрації. Крім того, позивач проінформував прокуратуру у листі №64/54/2-20, що ним не будуть вживатись заходи, щодо повернення спірних земельних ділянок у зв`язку з відсутністю судового збору.

Розпорядженням голови Володимир-Волинської районної державної адміністрації від 09.12.2013 №414 затверджено технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Володимир-Волинського району, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Микитичівської сільської ради Володимир-волинського району площею 365,6438 гектарів. (а.с. 33)

На підставі наказу головного управління Держгеокадастру в області від 21.12.2018 №3-1359/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну» та рішення Устилузької міської ради від 24.01.2019 №44/14 «Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Устилузької міської ради» земельну ділянку площею 33,4261 га (кадастровий номер :00:001:0942) передано у комунальну власність зазначеної міської ради, про що вказано у п.102 додатку до рішення №44/14 від 24.01.2019.(а.с.46-67, 68)

10.04.2019 державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Устилузької міської ради зареєстровано право власності Устилузької міської ради на вказану земельну ділянку.(а.с.69-70)

Однак, як слідує із листа Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства від 07.11.2019 №02-23/1644-19 спірна земельна ділянка :00:001:0942) відноситься до земель лісового фонду та згідно планово картографічних матеріалів лісовпорядкування за 2012 рік розташована у 45 кварталі Ішівського лісництва державного підприємства «Володимир-Волинське лісомисливське господарство». Додатково підтверджується інформацією виробничого об`єднання «Укрдержліспроек» від 23.12.2019, №727, а саме: фрагментами з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 45 і меж його таксаційних виділів Ішівського лісництва ДП «Володимир-Волинський ЛМГ » відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2012. (а.с. 35-36, 43-44)

Згідно, пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджується це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Позивач та прокурор стверджує, що дана спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду ДП «Володимир-волинське ЛМГ» та накладається на землі лісу, що розташовані в кварталі 45 Ішівського лісництва правовий статус якої посвідчується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування Ішівського лісництва, а саме планом лісонасаджень та таксаційним описом. (а.с. )

Відтак, прокурор доводить, що спірну земельну ділянку неправомірно відчужено у комунальну власність Устилузької міської ради Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області з цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення, а тому звернувся за захистом порушеного права Волинської обласної державної адміністрації.

Крім того, відповідач у заяві за вх.№01-57/662/20 від 29.01.2020 позов визнав в повному об`ємі.

Отже, спірні правовідносини між сторонами регулюються Конституцією України, нормами Земельного кодексу України, Лісового кодексу України, Цивільного кодексу України, та Законом України "Про місцеві державні адміністрації".

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 2 ст. 3 ЗК України, земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до частини другої, третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

Згідно зі статтями 83, 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт "ґ" частини четвертої статті 84 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині другій статті 3 ЗК України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

За нормами статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані в користування для потреб лісового господарства.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (стаття 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України, частина перша статті 17 ЛК України).

Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси -площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, установлених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1,2 ст. 149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно ч. 4 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", п. 6 ст. 31 Лісового кодексу України рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного та республіканського (Автономної Республіки Крим) значення приймають обласні державні адміністрації.

Згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2015 у справі №876/3252/16 за позовом державного підприємства «Володимир-Волинське лісомисливське господарство» до Державної інспекції сільського господарства у Волинській області про скасування приписів, встановлені наступні обставини. (а.с. 71-77)

Розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 25.02.2010 №40 (а.с. 82-83), від 12.03.2011 №109 (а.с. 78-79) надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та вказано обласному управлінню лісового та мисливського господарства на забезпечення виготовлення правовстановлюючих документів в установленому законом порядку.

В користуванні ДП «Володимир-Волинське лісомисливське господарство» на території Микитичівської сільської ради знаходяться земельні ділянки площею 4584 га, з яких 4278 га ділянки вкриті рослинністю (лісові ділянки) та 306 га ділянки, які не вкриті рослинністю (рілля, пасовища, тощо).

Розпорядженням Володимир-Волинської районної державної адміністрації від 24.05.2006 ДП «Володимир-Волинське лісомисливське господарство» надано земельну ділянку площею 728 га та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісового фонду в постійне користування. (а.с. 80-81)

На виконання вищевказаного розпорядження державним підприємством розроблено планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, за якими площа в розмірі 5312 га віднесена до Ішівського лісництва. (а.с. 84-99)

Отже, Львівським апеляційним адміністративним судом досліджувались картографічні документи матеріалів лісовпорядкування, які підтверджують накладення спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення на землі лісового фонду.

Так, за приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 28-1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до державної реєстрації права державної чи комунальної власності на земельні ділянки формування земельних ділянок за рахунок земель державної та комунальної власності, визначення їх угідь, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій може здійснюватися на підставі матеріалів інвентаризації земель, проведеної за рішенням: у межах населених пунктів - сільських, селищних, міських рад, за їх межами - районних державних адміністрацій. Матеріали інвентаризації земель у такому разі підлягають погодженню в порядку погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та затверджуються органами, які прийняли рішення про проведення інвентаризації. Формування земельних ділянок у такому порядку може здійснюватися один раз. Порядок проведення інвентаризації земель затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 26, п. 28 Порядку проведення інвентаризації земель, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 513 від 23.05.2012, за результатами проведення інвентаризації земель виконавцем робіт складається технічна документація, що затверджується замовником.

Отже, дану спірну земельну ділянку сформовано на підставі проведеної Володимир-Волинською районною державною адміністрацією інвентаризації земель, технічну документацію із землеустрою щодо якої затверджено розпорядженням голови Володимир-Волинської районної державної адміністрації від 09.12.2013 №414.

Як встановлено матеріалами справи, зазначеною технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земель в порушення вимог земельного та лісового законодавства сформовано спірну земельну ділянку та невірно визначено їх правовий статус та цільове призначення (землі сільськогосподарського призначення).

Крім того, вищевказана землевпорядна документація не містять жодних погоджень з ДП «Володимир-Волинське ЛМГ» та Волинською обласною державною адміністрацією.

Згідно ст. 12, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 122 та ч. З ст. 149 Земельного кодексу України територіальні органи Держгеокадастру України районні державні адміністрації взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб ст. 387 та 388 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).

Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.

Таким чином, визнання незаконним розпорядження голови Володимир- Волинської районної державної адміністрації №414 від 09.12.2013, наказу ГУ Держгеокадастру в області від 21.12.2018 №3-1359/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» в частині передачі у комунальну власність Устилузької міської ради спірної земельної ділянки, а також рішення Устилузької міської ради від 29.01.2019 №44/14 в частині прийняття у комунальну власність цієї ж земельної ділянки у даному випадку буде неефективним способом захисту порушених прав.

Крім того, у розумінні п. 4 рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009, вказані рішення органів державної влади та місцевого самоврядування є ненормативними актами суб`єктів владних повноважень, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання, а саме реєстрації права власності на земельну ділянку за Устилузькою міською радою. Їх скасування не породжує наслідків для власника землі, оскільки у такий спосіб виникло право власності на земельну ділянку і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №802/307/17-а, від 18.04.2018 у справі № 802/950/17-а.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Відсутність спрямованого на відчуження спірної земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади Волинської облдержадміністрації - означає, що держава як власник волю на її відчуження не виявляла, а тому вона вибула з володіння власника поза його волею без прийняття ним відповідного рішення.

Зважаючи на те, що Волинською обласною державною адміністрацією, як розпорядником земель лісового фонду не приймались будь-які рішення щодо відчуження спірної земельної ділянки, вказана ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а Устилузька міська рада є добросовісним набувачем, яка набула земельну ділянку на підставі розпорядження Володимир- Волинської районної державної адміністрації від 09.12.2013 №414 та наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018 №3-1359/15-18-СГ.

Відтак, Волинська облдержадміністрація згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України має право на витребування від Устилузької міської ради земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку передачі земель від Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, що не мало повноважень на розпорядження землями лісового фонду.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно переданої органу місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням та попередженням незаконного відчуження земель приватним особам. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Згідно із ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищезазначене, вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ст. 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Статтею 130 вказаного кодексу України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України повертає позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме в розмірі 5451,35 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 130, 202, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити

2. Витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (43000, м. Луцьк, Київський майдан, 9, ) з незаконного володіння Устилузької міської ради (44731, Волинська обл., Володимир-Волинський р-н., м. Устилуг, вул. Володимирська, 40, ) земельну ділянку площею 33, 4261 га, кадастровий номер :00:001:0942.

3. Стягнути з Устилузької міської ради (44731, Волинська обл., Володимир-Волинський р-н., м. Устилуг, вул. Володимирська, 40, ) на користь Прокуратури Волинської області (43000, м. Луцьк, вул. Винниченка, 15 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 54 51,35 грн.

4. Повернути Прокуратурі Волинської області (43000, м. Луцьк, вул. Винниченка, 15 ) з державного бюджету 5451,35 грн. 50% судового збору сплаченого, згідно платіжного доручення від 09.01.2020 р. за № 7.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 14.02.2020р.

Суддя В. М. Дем`як