ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 Справа № 914/2509/19

За позовом: Фізичної особи-підприємця Івасіва Михайла Михайловича, с.Довге-Калуське Калуського району Івано-Франківської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Буртехпостач», м.Львів

про стягнення 21'898,93 грн.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Муравець О.М.

Представники сторін:

від позивача: Івасів О.І.,

від відповідача: не з`явився.

Відводів складу суду сторонами не заявлялося.

Відповідно до ст. 222 ГПК України фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме програмно-апаратного комплексу "Акорд".

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Івасіва Михайла Михайловича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буртехпостач» про стягнення 21'898,93 грн. заборгованості за договором про надання послуг, з яких: 19'000,00 грн. основного боргу, 2'658,44 грн. пені та 240,49 грн. 3% річних. У позовній заяві позивач зазначив, що очікує понести витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2'000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у порушення умов договору-заявки на перевезення автомобільним транспортом №0406 від 04.06.2019 оплати наданих послуг з перевезення вантажу не здійснив, що спричинило виникнення вказаної заборгованості.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03 грудня 2019 р. справу № 914/2509/19 передано на розгляд судді Яворському Б.І.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09 грудня 2019 р. суд залишив без руху позовну заяву ФОП Івасіва М.М. та надав позивачу строк для усунення недоліків. Після усунення позивачем допущених недоліків, ухвалою суду від 23 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 26.12.2019 року, надано відповідачу строк на подання відзиву-протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі, явку сторін визнано обов`язковою.

16.01.2020 позивач подав до суду заяву (вх.№2387/20) про розподіл витрат на правничу допомогу з доказами, що підтверджують розмір понесених витрат на суму 2'000,00 грн. у якій також зазначив, що докази понесених додаткових витрат з представництва у розмірі 2'000,00 грн. буде надано після ухвалення рішення у справі.

Протокольною ухвалою від 23 січня 2020 р. Господарський суд Львівської області ухвалив відкласти судове засідання на 13.02.2020. Ухвалою від 23 січня 2020 р. Господарський суд Львівської області у порядку ст.ст. 120-121 ГПК України викликав відповідача та повідомив про дату, час і місце судового засідання.

13.02.2020 позивач подав до суду клопотання (вх.№7973/20) про долучення доказів до матеріалів справи, зазначивши, що такі докази є у відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 13.02.2020 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити, повідомив про неможливість подання станом на момент вирішення спору по суті доказів понесення витрат на правничу допомогу, тому просив не вирішувати питання про стягнення витрат на правничу допомогу у даному судовому засіданні.

У судові засідання 23.01.2020 та 13.02.2020 представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, вимог суду не виконав, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, які знаходиться в матеріалах справи.

Ухвали суду були надіслані за адресою відповідача, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та додатково за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві. Крім того, процесуальні документи щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходяться у вільному доступі.

Згідно пункту 1 ч. 3 ст.202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст.202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, оскільки відповідача було належним чином повідомлено про відкриття провадження та судові засідання, на засадах відкритості та гласності судового процесу сторонам створено всі необхідні умови для можливості захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а відповідачем, у свою чергу, не повідомлено про причини неявки в судові засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Згідно ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч.9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

У судовому засіданні 13.02.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

04 червня 2019 року Фізичною особою-підприємцем Івасівим Михайлом Михайловичем (перевізник, позивач у справі) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Буртехпостач» (замовник, відповідач у справі) укладено договір-заявку на перевезення автомобільним транспортом №0406, відповідно до умов якого позивач зобов`язувався транспортним засобом ДАФ д.н.з НОМЕР_1 , номер причепа НОМЕР_2 в строк 04-06.06.2019 здійснити перевезення вантажу (біг-беги) за маршрутом: Україна адреса завантаження: м.Маріуполь, вул.Таганровська, 76, адреса розвантаження: Вінницька область, м.Гайсин, вул.Заводська, 153. Вартість перевезення визначена сторонами у договорі-заявці та становить 19''000,00 грн., умови оплати - на розрахунковий рахунок після отримання оригіналів документів.

На виконання умов договору-заявки позивачем здійснено перевезення вантажу, що підтверджується товарно-транспортною накладною №1675 від 06.06.2019 р., підписаною відповідачем без зауважень та актом наданих послуг №370 від 11.06.2019. Позивачем виставлено відповідачу рахунок №370 на оплату 19'000,00 грн.

Як стверджує позивач оригінали документів про надані послуги з перевезення отримані відповідачем 26.06.2019. (витяг з офіційного сайту АТ «Укрпошта» про відстеження поштового відправлення долучені до матеріалів справи).

Також позивач зазначив, що відповідачу скеровувалась претензія №18/10/19 від 18.10.2019 р. із проханням оплати заборгованості, проте відправлення не отримане адресатом та було повернуте до відправника.

На виконання своїх зобов`язань за договором відповідач оплати так і не здійснив, відтак станом на момент звернення позивача з позовною заявою заборгованість відповідача становила 19'000,00 грн.

За неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань позивачем нараховано 2'658,44 грн. пені та 240,49 грн. 3% річних, які просить стягнути з відповідача.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору-заявки на перевезення автомобільним транспортом №0406 від 04.06.2019.

Частинами 1, 2, 3 ст. 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 р., вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Пунктом 14.4. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року, визначено, що остаточний розрахунок за перевезення вантажів провадиться замовником на підставі рахунку перевізника, який має бути виписаний не пізніше трьох днів після виконання перевезень з доданням товарно-транспортних накладних. Рахунок за виконані перевезення виписується на підставі належним чином оформлених товарно-транспортних накладних. Відтак, згідно із вимогами п. 14.4. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, рахунок виписується на підставі належним чином оформлених товарно-транспортних накладних. Як вбачається з матеріалів справи позивачем надіслано відповідачу товарно-транспортну накладну, акт наданих послуг та рахунок на оплату, які отримані останнім 26.06.2019.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 526 ЦК України та ст.193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).

За приписами ст.599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджують факт виконання позивачем своїх зобов`язань за договором. Натомість відповідач не здійснив відповідної оплати. Тому вимога про стягнення 19'000,00 грн. є правомірною.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 240,49 грн. та пені у розмірі 2'658,44 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідач не спростував доводів позивача, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, які досліджені в ході судового розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи оригінали документів про надані послуги з перевезення отримані відповідачем отримані 26.06.2019 р., що підтверджується відміткою про отримання пакета документів поштового відправлення за трек-номером 859.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перевіривши розрахунок 3 % річних, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягає 240,49 грн. 3 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч.ч. 1, 2 ст. 547 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З наведеного випливає, що обов`язковою умовою виникнення права на нарахування пені є викладення в договорі умови (пункту) про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, підстави для її застосування та розмір, або наявність законодавчого акту, який визначає обов`язок та умови сплати пені.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню сумі 2'658,44 грн.

Як вбачається із договору, у ньому відсутня умова про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, підстави для її застосування та розмір. Позивачем також не представлено інших правочинів, з яких би вбачалося, що сторони узгодили умову про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені.

В абзаці 3 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» зазначено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

З наведеного випливає, що Закон України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань» не є спеціальним актом, який визначає обов`язок боржника сплатити пеню. Вказаним законом встановлено лише обмеження щодо розміру нарахування пені в договірних правовідносинах між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Таким чином, у зв`язку з відсутністю укладених між сторонами письмових правочинів про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, відсутністю спеціального законодавчого акту, який визначає обов`язок боржника сплатити пеню за невиконання зобов`язання у правовідносинах, що склалися між сторонами, в задоволені вимоги про стягнення пені в сумі 2'658,44 грн. слід відмовити.

Оскільки відповідач доводів позивача не спростував, суд дійшов висновку про те, що до стягнення з відповідача підлягає 19'000,00 грн. основного боргу та 240,49 грн. 3% річних. У вимозі про стягнення 2'658,44 грн. пені суд відмовляє за необґрунтованістю її нарахування.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжним дорученням № 3452 від 27.11.2019 на суму 1'921,00 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому судовий збір у розмірі 1' 690,48 грн. покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу

У позовній заяві позивач зазначив, що очікує понести витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2' 000,00 грн., а 16.01.2020 подав заяву про розподіл витрат на правничу допомогу, у якій повідомив про неможливість подання станом на момент вирішення спору по суті доказів понесення витрат на правничу допомогу та заявив клопотання про те, що докази понесених додаткових витрат з представництва у розмірі 2'000,00 грн. буде надано після ухвалення рішення у справі.

У судовому засіданні 13.02.2020 представник позивача просив при прийнятті рішення не вирішувати питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки він ще бажає подати відповідні докази після прийняття рішення суду.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 73-80, 123, 129, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Буртехпостач» (79060, м. Львів, вул.Наукова, 39/4; ) на користь Фізичної особи-підприємця Івасіва Михайла Михайловича ( АДРЕСА_1 ; ідент.код НОМЕР_3 ) 19'000,00 грн. основного боргу, 240,49 грн. 3 % річних та 1'690,48 грн. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 17.02.2020

Суддя Яворський Б.І.