суддів Великої Палати Верховного Суду
Ситнік О. М., Лященко Н. П.
за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 20 грудня 2018 року у складі судді Курдельчука І. Д. та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 травня 2019 року у складі колегії суддів Зубець Л. П., Мартюк А. І., Калатай Н. Ф.
Ухвалою колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 22 жовтня 2019 року на підставі частини п?ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передано справу разом з касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду. За висновком суду виключну правову проблему становить питання щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення шкоди в порядку частини п`ятої статті 52 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), а саме: з моменту виявлення операції та осіб, що заподіяли шкоду, і встановлення її розміру чи з моменту завершення ліквідаційної процедури банку та складання ліквідаційного балансу.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2019 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням її учасників на 21 січня 2020 року.
21 січня 2020 року до початку судового розгляду представник ОСОБА_6 - Томчук М. В. подав клопотання про закриття провадження у справі у Великій Палаті Верховного Суду та повернення її на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Вважав, що відсутні обставини, які підтверджують наявність виключної правової проблеми, визначеної статтею 302 ГПК України, та можливість розгляду цієї справи саме Великою Палатою Верховного Суду. Зазначив, що під час вирішення спору у цій справі суди попередніх інстанцій не надавали оцінки обставинам щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у таких спорах, так як відмовили у задоволенні позову з підстав недоведення позовних вимог.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішення постановлених в ухвалі від 04 листопада 2019 року колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду питань має важливе значення для розвитку судової практики, пов'язаної з економічним розвитком держави, банківського сектору економіки, а також добробутом громадян України, які постраждали через масове виведення банків з ринку. Крім того, судова практика з вирішення таких спорів лише формується, тому передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду сприятиме становленню єдиної судової практики.
Із таким висновком Великої Палати Верховного Суду не можемо погодитися та з огляду на статтю 34 ГПК України висловлюємо окрему думку, керуючись наступним.
Відповідно до частини п'ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Велика Палата Верховного Суду сформувала практику щодо визначення виключної правової позиції.
Для віднесення справи до такої, що містить виключну правову проблему, і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа, щонайменше, повинна мати декілька з таких ознак:
1) справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;
2) встановлена необхідність відступити від викладеного в постанові Верховного Суду України правового висновку, який унеможливлює ефективний судовий захист;
3) існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме значний перелік подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах;
4) існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:
- відсутність усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;
- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;
- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;
- наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах.
Тобто справа може бути передана до Великої Палати Верховного Суду для визначення наявності у справі виключної правової проблеми та необхідності формування єдиної правозастосовчої практики за цією категорією справи, якщо саме у цій справі застосовувалися норми матеріального права, щодо яких необхідно формування єдиної правозастосовчої практики.
Проте як убачається зі змісту оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 20 грудня 2018 року та постанови Північного апеляційного господарського суду від 13 травня 2019 року, суди не застосовували позовну давність, більше того, не вирішували питання щодо її застосування взагалі.
Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення у справі, відмовили у задоволенні позову по суті, а не у зв`язку із застосуванням позовної давності, про що зазначено у мотивувальній частині рішення Господарського суду міста Києва. У мотивувальній частині постанови Північного апеляційного господарського суду прямо зазначено: «Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заявою іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких позивач просить суд у позові, відповідачами не порушено, і суд першої інстанції, як і суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду справи відмовили у позові по суті у зв`язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, загальний трирічний строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору - застосуванню не підлягає».
Разом із тим у справі, у судових рішеннях у якій, взагалі не вирішувалося застосування позовної давності, виключна правова проблема стосується саме визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення шкоди в порядку частини п`ятої статті 52 Закону № 4452-VI з моменту виявлення операцій та осіб, що заподіяли шкоду, та встановлення її розміру, чи з моменту завершення ліквідаційної процедури банку та складання ліквідаційного балансу.
Зазначено, що судова практика з питань застосування частини п`ятої статті 52 Закону № 4452-VI лише формується.
Можна зробити висновок, що жодних підстав для розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, передбачених статтею 302 ГПК України, не вбачається.
Судді О. М. Ситнік