РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.02.2020Справа № 910/17724/19

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Акціонерного товариства «Житомиробленерго»

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

про стягнення 354 034,38 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Житомиробленерго» (надалі - АТ «Житомиробленерго») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (надалі - ДП «Укрінтеренерго») про стягнення 354 034,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати послуг з розподілу (передачі) електричної енергії на підставі заяви-приєднання до умов договору електропостачальника про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 114 352,84 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 228 705,68 грн., пені у розмірі 9 138,83 грн., 3% річних у розмірі 855,30 грн. та інфляційних у розмірі 981,73 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2019 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

02.01.2020 через канцелярію суду від ДП «Укрінтеренерго» надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на те, що заборгованість виникла у зв`язку із несвоєчасною сплатою кінцевими споживачами електричної енергії, а також посилається на особливий порядок розрахунків, як на підставу звільнення від відповідальності за неналежне виконання своїх зобов`язань та звертає увагу на значно завищений розмір штрафу.

10.01.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій АТ «Житомиробленерго» заперечило проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, підтримало позов та просило задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 19.12.2018 ДП «Укрінтеренерго» листом №44/03.01-924 повідомило позивача про намір укласти зі своїм споживачем договір щодо постачання електричної енергії, у зв`язку із чим просив АТ «Житомиробленерго» укласти договір про надання послуг з розподілу електричної енергії. Разом з цим листом позивачу була направлена заява-приєднання до договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії, що був також розміщений на сайті АТ «Житомиробленерго».

Листом №013/22086 від 27.12.2018 позивач повідомив відповідача, що не заперечує проти приєднання ДП «Укрінтеренерго» до публічного договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії (опублікований на офіційному сайті АТ «Житомиробленерго» http://ztoe.com.ua) та направив відповідачу два примірники такого договору для підписання.

Таким чином, 19.12.2018 між АТ «Житомиробленерго» (оператор системи) та ДП «Укрінтеренерго» (постачальник) на підставі заяви-приєднання був укладений договір електропостачальника про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії (далі - Договір), який є публічним договором приєднання, що встановлює порядок та умови передачі (розподілу) електричної енергії постачальнику для його споживачів як послуги оператора системи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України).

Пунктом 2.1 Договору передбачений обов`язок оператора системи щодо забезпечення недискримінаційного доступу постачальника до мереж оператора системи з метою реалізації постачальником як суб`єктом роздрібного ринку своїх прав та виконання обов`язків та функцій постачальника електричної енергії по відношенню до споживачів, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території здійснення ліцензованої діяльності оператора системи.

Відповідно до п. 2.2 Договору постачальник здійснює оплату послуг з розподілу (передачі) згідно з умовами глави 3 договору та інші послуги оператора системи згідно з порядком розрахунків, який є додатком 1 до договору.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що ціна договору складає вартість послуг з розподілу (передачі) за сукупністю споживачів балансуючої групи постачальника.

Відповідно до п. 3.2 Договору постачальником здійснюється оплата послуг з розподілу (передачі) за сукупністю споживачів, яким згідно з договорами про постачання електричної енергії, розподіл (передачу) забезпечує постачальник.

Розрахунковим періодом для цілей цього договору є календарний місяць (п. 3.3 Договору). Оплата послуг з розподілу (передачі) здійснюється постачальником у формі попередньої оплати (п. 3.4 Договору).

Згідно з п. 4.2 Договору постачальник зобов`язаний виконувати умови цього договору та здійснювати оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у повному обсязі згідно з умовами глави 3 цього договору та інших платежів, необхідність яких випливає з умов цього договору.

Цей договір набирає чинності з дня приєднання постачальника до умов цього договору і діє протягом 1 року, якщо інший строк не зазначено в заяві-приєднання (п. 9.1 Договору).

Також, сторонами погоджено, що згідно з п. 3.2 додатку №1 до Договору оплата послуг з розподілу (передачі) здійснюється постачальником авансовими платежами відповідно до розрахункових обсягів розподіленої електричної енергії у 100% обсязі до 25 числі місяця, що передує розрахунковому.

Пунктом 3 додатку №5 до Договору «Порядок розрахунків вартості послуг з розподілу (передачі) електричної енергії» встановлено, що постачальник сплачує 100% попередньої оплати послуг з розподілу (передачі) електричної енергії не пізніше останнього банківського дня місяця, що передує розрахунковому, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок оператора системи. Постачальник здійснює остаточний розрахунок за послугу з розподілу (передачі) електричної енергії протягом п`яти операційних днів після закінчення розрахункового місяця самостійно згідно договору, та/або на підставі виставлених оператором системи рахунків (п. 4 додатку).

Матеріалами справи підтверджується (акт прийому-передачі електричної енергії з оптового ринку електричної енергії України №45576 від 31.08.2019) надання позивачем відповідачу послуг з розподілу електричної енергії згідно Договору у серпні 2019 року на загальну суму 114 352,84 грн.

В той же час, матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем позивачу 114 352,84 грн. за послуги з розподілу електричної енергії згідно Договору у серпні 2019 року.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та умов п. 3.2 додатку №1 до Договору у відповідача наявна заборгованість із оплати послуг з розподілу електричної енергії у серпні 2019 року у розмірі 114 352,84 грн., а строк виконання грошового зобов`язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 114 352,84 грн. за послуги з розподілу електричної енергії згідно Договору у серпні 2019 року. Відповідачем вказана заборгованість не спростована. Доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Заперечуючи проти позову відповідач вказує на те, що зазначена заборгованість виникла у зв`язку із несвоєчасною сплатою кінцевими споживачами електричної енергії, постачальником «останньої надії» яких є ДП «Укрінтеренерго».

Проте, суд не приймає такі доводи відповідача та зазначає, що договір з розподілу електричної енергії з АТ «Житомиробленерго» був укладений саме ДП «Укрінтеренерго», на якого покладений обов`язок сплати вартості наданих послуг, без будь-яких умов чи відстрочок щодо виконання контрагентами відповідача своїх зобов`язань за іншим договором. При цьому суд вважає, що наявність заборгованості у кінцевих споживачів перед ДП «Укрінтеренерго» не звільняє відповідача від передбаченої законом відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Щодо посилань відповідача на особливий порядок розрахунків, як на підставу звільнення ДП «Укрінтеренерго» від відповідальності за неналежне виконання своїх зобов`язань, суд зазначає наступне.

18.01.2019 НКРЕКП були внесені зміни до Порядку розподілу коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання постачальників універсальних послуг, постачальника «останньої надії» та операторів систем розподілу, затвердженого Постановою НКРЕКП №700 від 13.06.2013, відповідно до яких з метою погашення заборгованості перед оптовим постачальником, оплата електричної енергії такому постачальнику повинна здійснюватись у 100% розмірі. Тобто, усі кошти, що сплачують споживачі «останньої надії» (у тому числі які мають заборгованість) спрямовуються, у першу чергу, на оплату електричної енергії постачальнику, а потім - на оплату послуг з її розподілу.

Проте, вказана обставина - особливий алгоритм розрахунків, що викликаний умовами функціонування галузі, не звільняє відповідача від обов`язку належного виконання договірних зобов`язань перед АТ «Житомиробленерг» та не обумовлена сторонами в укладеному між ними договорі.

За таких обставин, вимога АТ «Житомиробленерго» про стягнення з ДП «Укрінтеренерго» заборгованості у розмірі 114 352,84 грн. є правомірною та обґрунтованою.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 228 705,68 грн., пені у розмірі 9 138,83 грн., 3% річних у розмірі 855,30 грн. та інфляційних у розмірі 981,73 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання за загальний період з 07.09.2019 по 06.12.2019.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суд відзначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

У п. 6.6 Договору та п. 9 додатку №5 до Договору сторони погодили, що за внесення платежів, передбачених договором, з порушенням термінів, визначених порядком розрахунків, постачальник сплачує оператору системи пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної сплати.

У випадку неоплати послуг з розподілу електричної енергії у встановлений термін, постачальник також сплачує оператору системи штраф в двократному розмірі від суми неоплачених коштів (п. 5 додатка №1 до Договору).

Таким чином, зважаючи на допущене відповідачем порушення зобов`язання в силу наведених правових норм та умов договору, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про сплату неустойки (пені та штрафу) є правомірними.

У відзиві на позов відповідач зазначає про те, що сума заявленого штрафу є завищеною, що обтяжує становище ДП «Укрінтеренерго», при цьому вона значно перевищує розмір збитків.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За приписами ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, котрі заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначний період прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони, зокрема вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків тощо. При цьому наявність обставин, що мають істотне значення, при застосуванні вказаних правових норм, вирішується на підставі оцінки судом усіх матеріалів справи.

Відповідно до п. 42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Таким чином, наявність обставин, які мають істотне значення при вирішенні питання про зменшення розміру санкцій, вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку може спотворити її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, неустойка може перетворитись на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Врахувавши непомірно великий розмір пред`явленого до стягнення штрафу (228 705,68 грн.) порівняно з сумою заборгованості за послугу розподілу (передачі) електричної енергії (114 352,84 грн.), врахувавши наслідки поведінки відповідача та відсутність доведених завданих позивачу такою поведінкою збитків в подвійному розмірі від несплаченої суми заборгованості, врахувавши те, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми, як неустойку, викривлює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на непомірний тягар, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафу на 50% до суми 114 352,84 грн.

За таких обставин, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача штраф у розмірі 114 352,84 грн. та пеню у розмірі 9 138,83 грн.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд погоджується із розрахунком позивача та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 855,30 грн. та інфляційні у розмірі 981,73 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ДП «Укрінтеренерго» на користь АТ «Житомиробленерго» заборгованості у розмірі 114 352,84 грн., штрафу у розмірі 114 352,84 грн., пені у розмірі 9 138,83 грн., 3% річних у розмірі 855,30 грн. та інфляційних у розмірі 981,73 грн. В іншій частині позивних вимог (штраф у розмірі 114 352,84 грн.) необхідно відмовити з викладених обставин.

Згідно із попереднім розрахунком судових витрат, позивач поніс витрати із сплати судового збору у розмірі 5 310,52 грн. та очікує понести витрати на професійну правничу допомогу позивачу у розмірі 15 000,00 грн., які просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Частина 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги №1 від 02.01.2019, укладений з адвокатом Приведьоном В.М. та АТ «Житомиробленерго», додаткову угода №23 від 04.12.2019 до Договору, детальний опис та розрахунок наданих послуг (робіт), згідно Договору та додаткової угоди №23 від 02.12.2019, копію ордера серії ЖТ №25571 від 23.04.2018.

В той же час, позивачем не надано доказів в підтвердження понесення ним реальних витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн., а зазначено, що відповідно до додаткової угоди №23 від 04.12.2019 до Договору гонорар підлягає сплаті після набрання законної сили рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №19/64/2012/5003, від 05.01.2019 у справі №906/194/18, від 19.02.2019 у справі №917/1071/18.

Суд відзначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів понесення позивачем реальних витрат у розмірі 15 000,00 грн., суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

При цьому, суд відзначає, що судовий збір в разі зменшення судом розміру штрафних санкцій покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства «Житомиробленерго» задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, будинок 85; ідентифікаційний код 19480600) на користь Акціонерного товариства «Житомиробленерго» (10008, м. Житомир, вул. Пушкінська, будинок 32/2; ідентифікаційний код 22048622) заборгованість у розмірі 114 352 (сто чотирнадцять тисяч триста п`ятдесят дві) грн. 84 коп., штраф у розмірі 114 352 (сто чотирнадцять тисяч триста п`ятдесят дві) грн. 84 коп., пеню у розмірі 9 138 (дев`ять тисяч сто тридцять вісім) грн. 83 коп., 3% річних у розмірі 855 (вісімсот п`ятдесят п`ять) грн. 30 грн., інфляційні у розмірі 981 (дев`ятсот вісімдесят одна) грн. 73 коп. та судовий збір у розмірі 5 310 (п`ять тисяч триста десять) грн. 52 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий