ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

17.02.2020 Справа № 908/300/20

м. Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі суду: судді Науменка А.О., розглянувши матеріали заяви вих. №341 від 10.02.2020 про видачу судового наказу

заявника: Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7», ідентифікаційний код юридичної особи 05478717 (69032, м. Запоріжжя, пр. Металургів, 11)

до боржника: Громадської організації офіцерів Запорізької області, ідентифікаційний код юридичної особи 25480863 (69002, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 81)

за вимогою про стягнення суми 10326,12 грн,

Без повідомлення(виклику)заявника і боржника

УСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» звернулося до Господарського суду Запорізької області із заявою вих. №341 від 10.02.2020 (вх. № 345/08-07/20 від 11.02.2020) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Громадської організації офіцерів Запорізької області 10326,12 грн.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу від 11.02.2020 здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/300/20 та визначено до розгляду судді Науменку А.О.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про наявність його заявнику невідомо.

Судовий наказ, відповідно до положень статті 232 ГПК України, є судовим рішенням.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.148 цього Кодексу. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

За змістом статті 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним в письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 154 ГПК України суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п`яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Суддя постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).

Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на наступне.

Згідно з п.п. 1, 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, якщо: заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Так, згідно з вимогами п. п. 4, 5 ч. 2, ч. 3 ст. 150 ГПК України у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються, перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. До заяви про видачу судового наказу, зокрема, додаються: копія договору, укладеного в письмовій формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, для задоволення заяви про видачу судового наказу, суд повинен перевірити виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, на підставі викладених у ній обставин та доданих до заяви доказів.

Відповідно до ст.ст.76-78 ГПК України належними, допустимими та достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 86 цього Кодексу суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, в також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зі змісту заяви, поданої Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» вбачається, що стягувач просить стягнути з Громадської організації офіцерів Запорізької області заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення №1223/2 від 01.09.2004 зі сплати орендної плати в розмірі 70% на користь місцевого бюджету м. Запоріжжя в сумі 8797,29 грн та в розмірі 30% - на користь стягувача в сумі 1228,10 грн. Також стягувач нарахував на підставі п. 3.7 договору штрафні санкції в розмірі 3% від місячної орендної плати на користь місцевого бюджету, що склало 263,92 грн та на користь стягувача в сумі 36,84 грн, які просить стягнути з боржника разом із сумою основного боргу.

На підтвердження виникнення заборгованості стягувач надав копію відповідного договору оренди нежитлового приміщення №1223/2 від 01.09.2004 з додатковими угодами до нього №1 від 01.08.2012, б/н від 01.06.2011, б/н від 01.10.2018 акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.09.2004, а також розрахунки заборгованості та штрафних санкцій.

Разом із цим, суд зазначає, що вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються, не підтверджуються доданими до неї документами.

Так, відповідно до змісту наданих позивачем копії договору з додатковими угодами вбачається, що стягувач визначений балансоутримувачем нежитлового приміщення відповідно до додаткової угоди б/н від 01.10.2018 до договору оренди шляхом заміни попереднього балансоутримувач Комунального підприємства «Наше місто».

Однак із наданих доказів не вбачається, що Комунальне підприємство «Наше місто» було визначено балансоутримувачем за договором.

Також суд зазначає, що стягувач нарахував пеню на підставі п. 3.7 договору в розмірі 3% від місячного розміру орендного платежу, щодо якого було допущене відповідне порушення. Однак надана редакція договору з додатковими угодами не містить пункту 3.7 договору з такими умовами.

Крім того, з розрахунку заборгованості на користь місцевого бюджету вбачається, що станом на 01.01.2017 за боржником обліковується сума сальдо в розмірі 2220,58 грн (заборгованість), яка додана до нарахованої орендної плати за період з січня 2017 року по грудень 2019 року і стягується у складі заявленої суми заборгованості на користь місцевого бюджету (сальдо 2220,58 грн + нараховано за спірний період 6576,71 грн = 8797,29 грн).

Стягувач не надав розрахунку даної суми (за який період вона виникла та як розрахована).

Отже, із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу про стягнення суми грошової заборгованості.

Крім того, суд зауважує, що заборгованість в сумі 2220,58 грн. існувала станом на 01.01.2017.

За приписами п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Стягувач звернувся із заявою про видачу судового наказу 11.02.2020.

Тобто за вимогою про стягнення 2220,58 грн. судовий наказ не може бути видано з підстав спливу строку звернення до суду з даною вимогою.

Крім того, за вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені) згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України застосовується позовна давність в один рік.

Стягувач нарахував штрафні санкції на всю суму заборгованості з перевищенням річного строку позовної давності. При цьому, як було зазначено судом вище, позивач взагалі не обґрунтував нормативних підстав для стягнення з боржника штрафних санкцій.

Також суд зауважує, що надана стягувачем копія заяви з доданими до неї документами для надсилання боржнику не містить усіх додатків до заяви про видачу судового наказу, зокрема договору з додатковими угодами та акту прийому-передачі майна, правовстановлюючих документів стягувача.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що в задоволенні заяви про видачу судового наказу слід відмовити на підставі п. п. 1, 5, 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України.

За змістом ч. 1 ст. 153 цього Кодексу відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою після усунення її недоліків.

У разі відмови у видачі судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається (ч. 2 ст. 151 ГПК України).

Керуючись ст.ст. 147, 150, п. п. 1, 5, 8 ч. 1 ст. 152, ст.ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити Комунальному підприємству «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» у видачі судового наказу про стягнення з Громадської організації офіцерів Запорізької області 10326,12 грн.

Додаток: оригінал платіжного доручення № 449 від 28.01.2020 (#09) про сплату судового збору у розмірі 210,20 грн. (на 1 арк.), копія заяви стягувача про видачу судового наказу із доданими до неї документами, наданих для направлення боржникові в порядку, передбаченому ст. 156 ГПК України (на 6 аркушах).

Отримати інформацію по справі можливо на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за посиланням: http://court.gov.ua/sud5009/.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її підписання в порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Ухвала підписана 17.02.2020.

Суддя А.О. Науменко