ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року Справа № 902/217/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року в справі №902/217/19 (головуючий суддя Яремчук Ю.О, суддів Міліціанова Р.В., Тварковського А.А.)

час та місце ухвалення: 17 жовтня 2019 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 12:30 год; повний текст рішення складено 28 жовтня 2019 року

за позовом: Акціонерного товариства "ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК"

до: ОСОБА_1 ;

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "УК-ЕСКАР"

про стягнення 27 038 729 грн 56 коп..

за участю представників сторін:

від Позивача - Горбатюк О.В.;

від Відповідача 1 - Тарадайко Г.М.; Андрощук О.І.;

від Відповідача 2 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "ВЕСТ ФАЙНЕНС ЕНД КРЕДИТ БАНК" (надалі - Позивач) звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 (надалі - Відповідач 1) та ОСОБА_2 про стягнення солідарно з Відповідача 1 та Відповідача 2 заборгованості за Договором №64-2893/13-КЮ про відкриття кредитної лінії в сумі 790 845,50 коп. дол. США, що еквівалентно 20 846 333 грн 87 коп. та 6 192 395 грн 69 коп. пені, з якої:

· пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 5 582 002 грн 01 коп.;

· пеня за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 576 009 грн 22 коп.;

· пеня за несвоєчасну сплату комісії у розмірі 34 384 грн 46 коп.

В обгрунтування позовної заяви Позивач посилався на те, що Позивач належним чином виконав свій обов`язок по Кредитному договору щодо надання Товариству з обмеженою відповідальністю «УК-ЕСКАР» кредиту на загальну суму 1 649 453,48 дол. США.

Натомість, Товариством з обмеженою відповідальністю «УК-ЕСКАР» належним чином свої зобов`язання за Кредитним договором не виконано, отримані кредитні кошти у повному обсязі в дату повернення кредиту не повернуто.

Позивач вказує, що з огляду на вищевказане, 29 листопада 2018 року в рахунок часткового виконання основного зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «УК-ЕСКАР» за Кредитним договором Позивачем зареєстровано право власності нерухоме майно, що становило предмет іпотеки за вказаними Договорами іпотеки, а саме майновий комплекс, за ціною 979 537,34 дол. США.

Таким чином, станом на 13 березня 2019 року заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «УК-ЕСКАР» перед Позивачем за Кредитним договором становить в загальному 1025765,86 дол. США, що еквівалентно 27 038 729 грн 56 коп..

Саме тому, на переконання Позивача існують передбачені Кредитним договором та Договором поруки підстави для настання відповідальності Відповідача 1 та ОСОБА_2 як поручителів за простроченим зобов`язанням Товариства з обмеженою відповідальністю "УК-ЕСКАР" як Позичальника.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 8 травня 2019 року було залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "УК-ЕСКАР" (том 1, а.с. 209-211; надалі - Третя особа).

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 27 червня 2019 року у зв`язку із складністю справи було призначено колегію для розгляду справи № 902/217/19 (том 6, а.с. 82-83).

Ухвалою місцевого господарського суду від 14 серпня 2019 року було залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "УК-ЕСКАР" в якості співвідповідача (надалі - Відповідач 2).

Представником Позивача 17 жовтня 2019 року було подано до суду заяву (№ 637 від 16 жовтня 2019 року) про відмову від позову в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором, в зв`язку зі смертю ОСОБА_2 (том 8, а.с. 169).

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року було закрито провадження у справі № 902/217/19 в частині вимог до ОСОБА_2 (том 8, а.с. 178-181).

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року позов задоволено повністю (том 8, а.с. 182-187).

Стягнуто солідарно з Відповідача 1 та Відповідача 2 на користь Позивача заборгованість в сумі 790 845,50 доларів США, що еквівалентно 20 846 333 грн 87 коп. та 6 192 395 грн 69 коп. пені з якої: пеня за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 5582 002 грн 01 коп.; пеня за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 576 009 грн 22 коп.; пеня за несвоєчасну сплату комісії в розмірі 34 384 грн 46 коп..

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується, що Відповідачем 2 порушені договірні зобов`язання в частині своєчасного повернення кредитних коштів, а саме починаючи з 1 січня 2017 року Відповідачем 2 було допущено прострочення сплати процентів за користування кредитом, а починаючи із 12 вересня 2018 року боржником не виконано зобов`язання щодо повернення кредиту.

Позивачем були направлені на адресу Відповідачів вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, а саме №491, №492, №493, від 19 вересня 2018 року, які отримані ними 25 вересня 2019 року, що підтверджується матеріалами справи, та які залишені без задоволення. Зокрема в даних вимогах було попереджено Відповідачів, що в разі невиконання кредитних зобов`язань Позивачем буде звернуто стягнення на предмети іпотеки.

29 листопада 2018 року в рахунок часткового виконання основного зобов`язання Відповідача 2 за Кредитним договором Позивачем було зареєстровано право власності нерухоме майно, що становило предмет іпотеки за вказаними Договорами іпотеки, за ціною 979 537,34 дол. США.

Також, місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні було зазаначено, що сума оцінки майна встановлена у відповідності до звітів (№ 11/03-ОЦ від 13.11.2018 р.) експерта Походзей Вячеслава Леонідовича (Центр незалежної оцінки приватне підприємство "Актив Інвест") про незалежну оцінку нерухомого майна за договорами іпотеки, які Відповідачами не прорецензовані та не оскаржені в судовому порядку та невизнані недійсними, тому судом дані звіті взято до уваги та прийнято як належний доказ у справі.

Таким чином, як зазначено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні, станом на 13 березня 2019 року (на день подання позову до суду ) заборгованість Відповідача 2 перед Позивачем за Кредитним договором становила 27038729 грн 56 коп., з яких сума просточеної заборгованості за кредитом в розмірі 20 846 333 грн 87 коп.; пені за несвоєчасне повернення кредиту з 13 вересня 2018 року по 13 вересня 2019 року в розмірі 5582002 грн 01 коп.; пені за несвоєчасне повернення процентів за період з 7 лютого 2017 року по 13 березня 2019 року в розмірі 576 009 грн 22 коп.; пені за несвоєчасну сплату комісії в період з 14 вересня 2017 року по 30 листопада 2018 року в розмірі 34 384 грн 46 коп..

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач 1 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, зменшити розмір судового збору, призначити судову оціночно-будівельну єкспертизу, відстрочити сплату судового збору за подання апеляційної скарги, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове з врахуванням висновків експертизи (том 9, а.с. 6-16).

Мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач 1 звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що сума позову безпосердньо залежить від оцінки ринкової вартості об`єкта нерухомого майна Відповідача 2, право власності на які Позивач зареєстрував за собою.

Висновки ж оцінювача від 13 листопада 2018 року який визначив ринкову вартість об`єктів нерухомого майна, викликають у Відповідача 1 сумніви щодо їх правильності та обгрунтованості. Відповідач 1 зауважує, що оцінювачем не було здійснено огляд об`єкта, а також враховано зроблені ним поліпшення.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 2 грудня 2019 року, з підстав, висвітлених в ній, було задоволено клопотання Відповідача 1 про зменшення розміру судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року по справі № 902/217/19 до 5 582 грн 26 коп., апеляційну скаргу Відповідача 1 залишено без руху.

Водночас, 16 грудня 2019 року від Відповідача 1 надійшов лист, до якого подано доказ, котрим усунуто недоліки, зазначені в ухвалі від 02 грудня 2019 року про залишення апеляційної скарги без руху, а саме: сплачено судовий збір в розмірі 5582 грн 26 коп.. (квитанція № 0.0..1 від 12 грудня 2019 року).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1 та запропоновано Позивачу, Відповідачу 2 в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати суду відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 січня 2020 року було призначено справу №902/217/19 до розгляду на 12 лютого 2020 року об 14:00 год.

Позивачем через відділ канцелярії та документообігу суду 10 лютого 2020 року було подано відзив на апеляційну скаргу Відповідача 1, в котрому він заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також, Позивач в своєму відзиві, з підстав, наведених у ньому заперечує проти задоволення клопотання Відповідача 1 щодо призначення судової оціночно-будівельної експертизи.

Окрім того, Позивачем до даного відзиву були долучені додаткові докази, а саме звіт про незалежну оцінку, котрі не були дослідженні в суді першої інстанції (том 9, а.с. 186-231).

Також, на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання від Відповідача 1, в котрому з підстав, наведених у даному клопотанні, Відповідач 1 просив не приймати додаткові докази, подані Позивачем, покликаючись при цьому на частину 8 статті 80 ГПК України.

Колегія суддів дослідивши відзив, поданий Позивачем, зважаючи на заперечення Відповідача 1 щодо долучення додаткових доказів, констатує наступне.

В силу дії частини 8 статті 165 ГПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно, колегія суддів зважаючи на отримання Позивачем ухвали про відкриття провадження у даній справі Позивачем ще 27 грудня 2019 року (том 9, а.с. 126) та подання ним такого відзиву із додатковими доказами 10 лютого 2020 року, погоджується із твердженнями Відповідача 1 щодо неподання Позивачем відзиву разом із додатковими доказами у строк, зазначений в ухвалі апеляційного господарського суду від 23 грудня 2019 року.

При цьому із відзиву поданого Позивачем не вбачається обгрунтування ним причин щодо несвоєчасного подання відзиву.

В судове засідання від 12 лютого 2020 року представник Відповідача 2 не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 17 січня 2020 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Відповідача 2 за наявними в матеріалах справи доказами,тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційної скарги.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

В судовому засіданні представник Відповідача 1 підтримав подане раніше клопотання про призначення у справі судової експертизи. В обґрунтування вказаного клопотання зазначив, що наданий Ппозивачем Звіт про оцінку нежитлової нерухомості - нежитлових будівель станом на 13 серпня 2018 року не відповідає за своїми ознаками та процедурою виконання (яка передбачена Законом України «Про оцінку майна, майнових прав і професійної оціночної діяльності в Україні») дійсної вартості об`єкта нерухомого майна.

Представник Позивача в судовому засіданні від 12 лютого 2020 року заперечував щодо задоволення клопотання про призначення у справі судової експертизи, просив залишити вказане клопотання без розгляду, зазначаючи про його необґрунтованість та безпідставність.

Розглянувши подане клопотання про призначення у справі судової експертизи, апеляційну скаргу та додані до неї матеріали колегія суддів у судовому засіданні від 12 лютого 2020 року, в нарадчій кімнаті, вирішила клопотання про призначення у справі судової експертизи відхилити з підстав, зазначених в ухвалі Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 лютого 2020 .

В судовому засіданні від 12 лютого 2020 року представник Відповідача 1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив призначити судову оціночну будівельну експертизу, також просив рішення місцевого господарського суду скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому, зазначив, що експертом не було здійснено виїзд на місце об`єктів, не було враховано зроблені Відповідачем 2 поліпшення, а відтак оцінка майна є значно заниженою, саме тому дане є підставою для призначення експертизи та скасування рішення суду на підставі висновків експертизи щодо оцінки іпотечного майна. Також, Відповідач 1 просив не приймати відзив Позивача з огляду на несвоєчасне подання такого документа.

В судовому засіданні від 12 лютого 2020 року представник Позивача заперечив щодо доводів, висвітлених в апеляційній скарзі, вважає її безпідставною та необгрунтованою, зазначив, що приміщення котрі були отримані ним у власність знаходяться в незадовільному стані їх вартість постійно падає, Позивачем було дотримано всі вимоги як Договору поруки так і Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» при проведенні оцінки ринкової вартості іпотечного майна, при цьому така оцінка проводилася щодо, так як і враховувалися поліпшення, зроблені Відповідачем 2 відносно іпотечного майна.

Заслухавши представника Позивача та Відповідача 1, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного, 13 березня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір № 64-2896/13-КЮ про відкриття кредитної лінії, до якого в подальшому внесені зміни і доповнення (надалі - Кредитний договір; том 1, а.с. 169-174).

Відповідно до пункту 1.1 Кредитного договору (в редакції Договору про внесення змін № 5 від 13 серпня 2014 року) Позивач, на умовах визначених Кредитним договором, відкриває Відповідачу 2 мультивалютну відновлювальну кредитну лінію та, на умовах визначених цим договором, на підставі додаткових угод до цього Кредитного договору, шляхом надання окремих траншів, надає Відповідачу 2 кредит, а Відповідач 2 зобов`язується використовувати кредит у відповідності до його цільового призначення, своєчасно та в повному обсязі сплачувати проценти за користування кредитом, виконувати інші умови цього Кредитного договору та повернути Позивачу кредит у строки, встановлені цим Кредитним договором.

За пунктом 1.2 Кредитного договору в редакції Кредитного договору про внесення змін №5 від 13 серпня 2014 року ліміт кредитної лінії складає суму, що еквівалентна 1'700'000 доларів США.

Розмір процентів за користування кредитом, відповідно до пункту 3.1 Кредитного договору (в редакції Договору про внесення змін №5 від 13 серпня 2014 року) складає 22% річних за користування частиною Кредиту, що надана в гривнях; 10% річних за користування частиною Кредиту, що надана в дол. США.

Відповідно до пункту 3.1 Кредитного договору, Позивач надає Відповідачу 2 кредит виключно у межах строку дії кредитної лінії, шляхом надання декількох траншів, або одного траншу, що дорівнює ліміту кредитної лінії, але у будь-якому випадку таким чином, щоб у будь-який момент часу, протягом строку дії Кредитної лінії, Кредит не перевищував Ліміту Кредитної лінії.

Пунктом 3.2 Кредитного договору визначено, що кожний окремий транш надається на підставі окремої додаткової угоди, протягом 2 робочих днів з дати укладення додаткової угоди або в інший строк, який може бути погоджено та визначено сторонами у додатковій угоді про надання окремого траншу.

Згідно з пунктом 1.4 Кредитного договору (в редакції Договору про внесення змін №6 від 7 вересня 2016 року), строк дії кредитної лінії закінчується 12 вересня 2019 року (том 1, а.с. 164).

Відповідно до пункту 9.4 Кредитного договору (в редакції Договору про внесення змін №6 від 7 вересня 2016 року) Відповідач 2 повинен повернути Позивачу Кредит шляхом повернення кожного траншу у останній день строку, протягом 12 (дванадцяти) місяців з дати укладення додаткової угоди про надання Траншу, на підставі якої такий Транш наданий, а Траншів, що надані менше, ніж за 12 (дванадцять) місяців до закінчення строку дії Кредитної лінії, удень закінчення строку дії Кредитної лінії, що передбачений в пункті 1.4 цього Кредитного договору.

Сторони можуть погодити у додатковій угоді про надання Траншу інший термін повернення Траншу, ніж той, що передбачений частиною 1 пункту 9.4 Кредитного Договору, але у будь-якому випадку строк користування Траншем не повинен перевищувати строк дії Кредитної лінії, що передбачений у пункті 1.4 Кредитного договору.

Як вбачається з копії меморіальних ордерів (том 1, а.с. 19-65), долучених Позивачем до матеріалів справи, Позивач належним чином виконав свій обов`язок по Кредитному договору щодо надання Відповідачу 2 грошових коштів (кредиту) шляхом надання кредиту на загальну суму 1 649 453,48 дол. США.

Натомість Відповідачем 2 належним чином свої зобов`язання за Кредитним договором не виконано, отримані кредитні кошти у повному обсязі в дату повернення кредиту не повернув.

Згідно додаткових угод про надання траншів №15-16, №18-41, №44, №47, в редакції Договорів про внесення змін від 12 вересня 2017 року (надалі за текстом - Додаткові угоди про надання траншів), Відповідач 2 зобов`язався повернути Транші на загальну суму 1 649 453,48 дол. США до 12 вересня 2018 року (том 1, а.с. 66)

Однак, Позивачем було допущено не виконання зобов`язань по Кредитному договору та не погашено заборгованість на загальну суму 1761652,26 дол. США у строк, що встановлений Додатковими угодами про надання траншів, а саме 12 вересня 2018 року.

29 листопад 2018 року в рахунок часткового виконання основного зобов`язання Відповідача 2 за Кредитним договором Позивачем було зареєстровано право власності на нерухоме майно, що становило предмет іпотеки за Договорами іпотеки, а саме: майновий комплекс, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Магилів-Подільський район, смт. Вендичани, вул. 50-річчя Жовтня, б. 21-д, нежитлові будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Вінницька область, за ціною 979 537,34 дол. США.

Таким чином, як зазначає Позивач станом на 13 березня 2019 року заборгованість Відповідача 2 перед Позивачем за Кредитним договором становить в загальному 1025765,86 дол. США, що еквівалентно 27 038 729 грн 56 коп..

Відповідно до закріпленого в преамбулі Кредитного договору визначення, випадком невиконання є, серед іншого, повне або часткове прострочення повернення заборгованості за Кредитом та/або повне або часткове прострочення сплати процентів за користування Кредитом та/або комісії за управління Кредитом, якщо таке прострочення складає 10 (десять) і більше календарних днів, а також повне або часткове прострочення повернення будь-якого траншу у термін, визначений згідно з пунктом 9.4 цього Кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 березня 2013 року з метою забезпечення належного виконання Відповідачем 2 зобов`язань за Кредитним договором були укладені наступні договори поруки, а саме:

Договір поруки №64-2896/13-ПФ3, що укладений з ОСОБА_2 (котрий був Відповідачем по даній справі та провадження відносно якого було закрито, в зв`язку зі смертю ОСОБА_2 ) , до якого в подальшому внесені зміни і доповнення (надалі - Договір поруки 1; том 1, а.с. 182-184).

Договір поруки №64-2896/13-ПФ2, що укладений з Відповідачем 1, до якого в подальшому внесені зміни і доповнення (надалі - Договір поруки 2; том 1, а.с. 175-177).

Відповідно до пункту 2.1 Договорів поруки, у відповідності з цим Договором поруки Відповідач 1 (та ОСОБА_2 ) поручалися за виконання Відповідачем 2 наступних обов`язків, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому:

· обов`язок повернути Позивачу наданий за Кредитним договором Кредит, загальна сума якого у будь-який момент часу не перевищуватиме ліміт Кредитної лінії; кожен з траншів, шляхом надання яких наданий такий Кредит, повинен бути повернутий у валюті, у якій його надано, у останній день строку, що складає 6 (шість) місяців з дати укладення додаткової угоди, на підставі якої цей транш надано, або у останній день будь-якого більшого або меншого строку, якщо такий буде визначений згідно з Кредитним договором, а транші, надані менше ніж за 6 (шість) місяців до дня закінчення строку дії Кредитної лінії, - у день закінчення строку дії Кредитної лінії;

· обов`язок сплачувати Позивачу проценти за користування Кредитом, наданим за Кредитною лінією, у розмірі 10% (десять процентів) річних або у будь-якому іншому (більшому або меншому) розмірі, якщо такий буде встановлений шляхом зміни Кредитного договору у строки визначені в Кредитному договорі;

· обов`язок сплачувати Позивачу комісію у розмірі і строки, визначені в Кредитному договорі;

· обов`язок у випадках і строки, передбачених Кредитним договором або законодавством України, достроково повернути Позивачу Кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов`язки, що виникають із Кредитного договору;

· обов`язок сплатити Позивачу неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні Позивачу невиконанням або неналежним виконанням Відповідачем 2 своїх зобов`язань за Основним договором.

Згідно з пунктами 3.1 та 3.2 Договорів поруки, Відповідач 1 ( ОСОБА_2 ) відповідають перед Позивачем за порушення обов`язків, перелічених у статті 2 цього Договору поруки, як солідарні боржники; Відповідач 1 відповідає перед Позивачем у тому ж обсязі, що і Відповідач 2; передбачена статтею 3.1 цього Договору поруки відповідальність Відповідача 1 наступає у випадку, якщо Відповідач 2 допустить прострочення виконання будь-якого з обов`язків, зазначених у пункті 2.1 цього Договору.

Відповідно до пунктів 5.3 Договорів поруки, останні набувають чинності з моменту їх підписання сторонами та скріплення печаткою Позивача і діють до повного виконання зобов`язань Відповідача 2 за Кредитним договором; порука припиняється, якщо протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого порукою, Позивач не пред`являє до Відповідача 1 вимоги або позову, а також в інших випадках передбачених чинним законодавством України.

Разом з тим, Позивачем було подано заяву 17 жовтня 2019 року № 637 про відмову від позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Позивача заборгованості за Кредитним договором, в зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 10 жовтня 2019 року Серії НОМЕР_1 (том 8, а.с. 161).

За наслідками розгляду даної заяви було винесено ухвалу про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення з ОСОБА_2 боргу (том 8, а.с. 180-181). Тож в подальшому суд розглядає даний спір без врахування вимог до ОСОБА_2 ..

Отже, спір виник, на думку Позивача, у зв`язку з наявністю заборгованості за Кредитним договором, з огляду на що, Позивач звернувся до суду, за захистом, порушеного, на його думку права, з позовом до Відповідача 1 та Відповідача 2 про стягнення заборгованості по Кредитному договору.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Частиною 1 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і не господарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Приписами частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України: цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зокрема, частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

В силу дії статей 525, 526 Цивільного кодексу України: зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України: якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У статті 553 Цивільного кодексу України зазначено, що: за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України, встановлено, що: у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності до частини 1 статті 543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, виходячи із змісту статей 526, 599 Цивільного кодексу України: зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; будь-які забезпечувальні зобов`язання, що випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти свою дію у разі, якщо основне зобов`язання залишилося невиконаним.

Таким чином, зі змісту зазначених норм випливає, що договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов`язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов`язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов`язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов`язання, забезпеченого порукою.

Порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Підставою для встановлення поруки є договір, який створює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

На поруку поширюються загальні умови виконання зобов`язань, відповідно до якої зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону та договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Обставини, за яких припиняється порука, чітко визначені у статті 559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України, в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Колегія суддів досліджуючи позовні вимоги Позивача щодо стягнення боргу в сумі 790845,50 дол. США, що еквівалентно 20846333,87 грн за Кредитним договором, вбачає за необхідне дослідити заперечення Відповідача 1, з приводу такої суми боргу, основний акцент в котрих ставиться на неправильне визначення ціни об`єкту нерухомості (котрий належав на праві власності Відповідачу 2), що в цілому свідчить про наявність порушень під час проведення оцінки ринкової вартості такого об`єкта.

При цьому, колегія суддів дослідивши зміст апеляційної скарги зауважує, що всі доводи Відповідача 2 зводяться до порушення котрі були вчинені при проведенні суб`єктом оціночної діяльності оцінку об`єкта нерухомого майна, котрий належав Відповідачу 2, і як наслідок, на переконання Відповідача 1, стало підставою для неправильного визначення ціни такого об`єкта, а саме значно заниженої ніж дійсна його вартість.

Дослідивши такі доводи апеляційної скарги Відповідача 1 в правовому полі дії частини 1 статті 269 ГПК України (а саме: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги) колегія суддів зазначає наступне.

Позивач звертаючись до суду за захистом порушеного на його думку права, подаючи позовну заяву, обгрунтовує в ній в чому саме, на його думку, полягають такі порушення та заперечення, із підтвердженням таких обставин відповідними доказами.

При цьому, Позивач самостійно визначає коло суб`єктів, зважаючи на характер та правову природу даних правовідносин.

З досліджених в даній справі доказів вбачається, що в даній справі спір виник в зв`язку із невиконанням Відповідачем 2 своїх зобов`язань за Кредитним договором, саме тому всі докази спрямовані на доведення суми боргу та штрафних санкції в даній справі.

При цьому, Відповідач 1, не зважаючи на характер та категорію даного спору, обгрунтовує свою позицію, наведену в апеляційній скарзі доводами та запереченнями котрі стосуються не характеру даного спору (стягнення заборгованості за договором), а мають зовсім інший суб`єктий склад (оцінювач, іпотекодавець, іпотекодержатель, державний реєстратор) та правову природу (проведення ринкової вартості іпотечного майна).

Водночас, Відповідач 1 захищаючи своє право повинен обирати такий спосіб захисту, саме уже у справі в котрій встановлені певні межі та категорія спору, який призведе до реального захисту та заперечення щодо задоволення позовних вимог, при чому, не пов`язаний з породженням нових правовідносин, котрі повинні досліджуватися судом.

Однак, із заперечень апеляційної скарги, вбачається що Відповідач 1 (котрий не є учасником правовідносин з приводу оцінки ринкової вартості іпотечного майна, так я к не є ні іпотекодавцем ні іпотекодержателем) хоче захистити порушене, на його думку право у спосіб який не передбачений законом, адже правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків пов`язаних із скасуванням юридичних актів чи визнання недійсними правочинів.

При цьому, заперечуючи таку оцінку в даній справі (в котрій йде мова про стягнення заборгованості за Кредитним договором) Відповідач 1 залишає поза увагою ті юридичні факти котрі вже мають місце в даних правовідносинах, а саме:

по-перше, Позивачем проведено уже оцінку майна відповідно до пункту 6.3-6.4 Іпотечного договору, укладеного між ним та Відповідачем 2;

по-друге, після направлення вимоги про погашення заборгованості, Позивач не реалізовував своє право щодо оформлення права власності за собою на іпотечне майно протягом двох місяців (а не одного);

по-третє, у справі відсутні будь-які докази щодо звернення як Відповідача 1 так і Відповідача 2 до Позивача із заявою про розтермінування чи інші дії щодо погашення богу;

по-четверте, існує причинно-наслідковий зв`язок, котрий не можливо перервати, а саме була причина (невиконання Кредитного договору), далі вимога Позивача про погашення частини боргу, далі передбачене Договором іпотеки право Позивача, звернення стягнення на іпотечне майно та покриття частини боргу, і як наслідок оформлення такого права власності на майно за Позивачем;

по-п`яте, а ні Відповідач 1, а ні Відповідач 2 не звернулися із зустрічним позовом в даній справі (а ні з окремим позовом в іншій справі) щодо оспорення законності дій Позивача щодо оформлення за Позивачем права власності на іпотечне майно за оспорюваною в апеляційній скарзі ціною.

Суд при цьому звертає увагу апелянта на те, що навіть у разі розгляду вищезазначених доводів Відповідача 2 в даній справі (доводи Відповідача 1 щодо неправильної (на його думку) оцінки майна) і теоретично встановить іншу оцінку такого майна, то при цьому сума боргу, а її коригування в бік зменшення чи збільшення, жодним чином не вплине на вже існуючу державну реєстрацію речового права за Позивачем за опорюваною ціною. Дане ще раз опосередковано вказує на неможливість захисту Відповідачем 1 своїх прав за доводами апеляційної скарги безпосередньо в даній справі.

При цьому суд наголошує на тому, що а ні в апеляційній скарзі, а ні на запитання суду в судовому засіданні Відповідач 1 не навів нормативного обгрунтування можливості вчинення судом дій в справі про стягнення заборгованості за Договором поруки, щодо зменшення суми боргу за рахунок зміни ціни іпотечного майна, що вже отримано Позивачем у власність за відповідною ціною, без оскарження вказаних дій Позивача в судовому порядку (як і не вказано нормативне обгрунтування права суду в цій справі зменшувати ціну, за котрою Позивач набув іпотечне майно іншої особи у власність).

Саме тому, такі доводи та заперечення, наведені в апеляційній скарзі Відповідача 1 стосуються зовсім інших правовідносин та сторін і не можуть бути заявлені в цій справі, з огляду навіть на те, що отримавши результати експертної оцінки такого майна (котра теоретично буде відрізнятися від проведеної Позивачем) у апеляційного господарського суду відсутній правовий механізм саме у цій справі для подальшого втілення таких результатів експертної оцінки та зміни чи скасування рішення, і прийняття за цими результатами іншого рішення, зважаючи уже на існування вищеописаних юридичних фактів, котрі вже мають місце бути (так як і не було надано на це відповідь представником Відповідача 1 щодо норм такого закону).

Окрім того, колегія суддів не може залишити доводи апелянта наведені в апеляційній скарзі та погоджується з твердженнями Відповідача 1 щодо помилкового твердження місцевого господарського суду про те, що в такому разі слід було оскаржити звіт про оцінку майна з огляду на наступне.

Згідно з частиною 4 статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

За змістом частини 1 статті 10 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім.

Відповідно до статті 33 цього Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» спори, пов`язані з оцінкою майна, майнових прав, вирішуються в судовому порядку.

Статтею 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, а згідно з частиною 2 цієї статті оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Отже, чинним законодавством України передбачено підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема недостовірності чи необ`єктивності оцінки майна) ним своїх обов`язків.

Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Із викладеного вбачається, що за змістом статей 12, 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює здійснення судового розгляду справ у спорах про визнання такого звіту недійсним.

Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року в справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18).

В той же час, все вищевстановлене у даній постанові вказує на те, що навіть з огляду на підтвердження колегією апеляційного господарського суду помилковості висновку суду першої інстанції щодо можливості оскарження стороною вказаного звіту, чинне законодавство не дає суду права в даному конкретному спорі, що розглядається оцінювати дії Позивача та реєстратора щодо оформлення за Позивачем права власності на предмет іпотеки за оспорюваною Відповідачем 1 ціною.

Водночас, суд констатує, що як встановлено матеріалами справи, починаючи з 1 січня 2017 року Відповідачем 2 допущено прострочення сплати процентів за користування кредитом, а починаючи із 12 вересня 2018 року Відповідачем 2 не виконано зобов`язання щодо повернення кредиту.

Відповідно до закріпленого в преамбулі Кредитного договору визначення, випадком невиконання є, серед іншого, повне або часткове прострочення повернення заборгованості за Кредитом та/або повне або часткове прострочення сплати процентів за користування Кредитом та/або комісії за управління Кредитом, якщо таке прострочення складає 10 (десять) і більше календарних днів, а також повне або часткове прострочення повернення будь-якого траншу у термін, визначений згідно з пунктом 9.4 цього Договору.

Разом з тим, 13 березня 2013 року між Позивачем та Відповідачем 2 було укладено договір іпотеки №64-2896/13-ІЮ (том 6, а.с. 6-14) в рахунок виконання Відповідачем 2 своїх зобов`язань за Кредитним договором.

Позивачем були направлені на адресу Відповідача 1 та Відповідача 2 вимоги про усунення порушення основного зобов`язання№496, №492, №493, від 19 вересня 2018 року, які отримані 25 вересня 2018 року Відповідачем 1 та Відповідачем 2, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (том 1, а.с. 189-191; том 6, а.с. 57), та які залишені без задоволення.

Зокрема в даних вимогах було попереджено Відповідача 1 та Відповідача 2, що в разі невиконання кредитних зобов`язань Позивач буде звертатися до суду за захистом своїх прав, або будь-яким іншим способом, який не суперечить чинному законодавству здійснювати погашення заборгованості.

З огляду на вищевказане, 29 листопада 2018 року в рахунок часткового виконання основного зобов`язання Відповідача 2 за Кредитним договором Позивачем зареєстровано право власності на нерухоме майно, що становило предмет іпотеки за вказаними Договорами іпотеки, а саме: майновий комплекс, за ціною 979 537,34 дол. США.

Колегією суддів встановлено, що сума оцінки майна встановлена у відповідності до звітів (№ 11/03-ОЦ від 13 листопада 2018 року) експерта Походзей Вячеслава Леонідовича (Центр незалежної оцінки приватне підприємство "Актив Інвест") про незалежну оцінку нерухомого майна за договорами іпотеки зазначеними вище (том 8, а.с. 24-155).

При цьому колегія апеляційного господарського суду констатує, що Позивачем до матеріалів справи було долучено рецензію на дані звіти (том 7, а.с. 116-133).

Таким чином, станом на 13 березня 2019 року (на день подання позову до суду) заборгованість Відповідача 2 перед Позивачем за Кредитним договором становила 27 038 729,56 грн., з яких сума простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 20 846 333 грн 87 коп..

Як уже встановлено вище в даному судовому рішенні, 13 березня 2013 року з метою забезпечення належного виконання Відповідачем 2 зобов`язань за Кредитним договором між Позивачем та Відповідачем 1 і ОСОБА_2 було укладено Договори поруки (том 1, а.с. 182-188).

Разом з тим, як уже зазначалось вище в даній судовій постанові, 17 жовтня 2019 року представником Позивача було подано до суду заяву № 637 про відмову від позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Позивача заборгованості за Кредитним договором, в зв`язку зі смертю. За наслідками розгляду даної заяви місцевим господарським судом було винесено ухвалу про закриття провадження в даній частині, котра не оскаржена в апеляційному порядку.

Саме тому колегією суддів надається правова оцінка стосовно правовідносин Позивача з Відповідачем 2 та Відповідачем 1, зокрема і щодо Договору поруки №64-2896/13-ПФ2, до якого в подальшому внесені зміни і доповнення предметом яких є надання поруки Відповідачем 1 (який є генеральним директором Відповідача 2), за виконання зобов`язань Відповідача 2, які випливають із Кредитного договору.

Так, згідно з частинами 1, 2 статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до пункту 2.1 Договору поруки, у відповідності з цим Договором поруки Відповідач 1 поручається за виконання Відповідачем 2 наступних обов`язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому:

обов`язок повернути Позивачу наданий за Кредитним договором Кредит, загальна сума якого у будь-який момент часу не перевищуватиме ліміт Кредитної лінії. Кожен з траншів, шляхом надання яких наданий такий Кредит, повинен бути повернутий у валюті, у якій його надано, у останній день строку, що складає 6 (шість) місяців з дати укладення додаткової угоди, на підставі якої цей транш надано, або у останній день будь-якого більшого або меншого строку, якщо такий буде визначений згідно з Кредитним договором, а транші, надані менше ніж за 6 (шість) місяців до дня закінчення строку дії Кредитної лінії, - у день закінчення строку дії Кредитної лінії;

обов`язок сплачувати Позивачу проценти за користування Кредитом, наданим за Кредитною лінією, у розмірі 10% (десять процентів) річних або у будь-якому іншому (більшому або меншому) розмірі, якщо такий буде встановлений шляхом зміни Кредитного договору у строки визначені в Кредитному договорі;

обов`язок сплачувати Позивачу комісію у розмірі і строки, визначені в Кредитному договорі;

обов`язок у випадках і строки, передбачених Основним договором або законодавством України, достроково повернути Банку Кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов`язки, що виникають із Кредитного договору;

обов`язок сплатити Позивачу неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні Позивачу невиконанням або неналежним виконанням Боржником своїх зобов`язань за Кредитним договором.

Згідно з пунктами 3.1 та 3.2 Договору поруки, Відповідач 1 відповідає перед Позивачем за порушення обов`язків, перелічених у статті 2 цього Договору, як солідарний боржник. Відповідач 1 відповідає перед Позивачем у тому ж обсязі, що і Відповідач 2. Передбачена статтею 3.1 Договору поруки відповідальність Відповідача 1 наступає у випадку, якщо Відповідач 2 допустить прострочення виконання будь-якого з обов`язків, зазначених у пункті 2.1 Кредитного договору.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства України, оскільки Відповідач 1 є поручителем перед Позивачем за виконання зобов`язань Відповідача 2 за Кредитним договором, то колегія суддів констатує, що Відповідач 1 зобов`язаний солідарно відповідати з Відповідачем 2 перед Позивачем за неналежне виконання умов вказаного Кредитного договору.

Доказами, долученими до матеріалів справи підтверджено наявність простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 790 845,50 доларів США, що еквівалентно 20 846 333,87 грн.

З огляду на все вищевказане в даній постанові суд задоволює позов в частині стягнення солідарно з Відповідача 1 та Відповідача 2 боргу в сумі 790 845,50 доларів США, що еквівалентно 20 846 333,87 грн з огляду на підставність та обгрунтованість позову в цій частині.

Дане рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в частині стягнення боргу без змін.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення пені (за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 5 582 002 грн 01 коп.; за несвоєчасне повернення процентів в розмірі 576 009 грн 22 коп.; за несвоєчасну сплату комісії 34 384 грн 46 коп.), то колегія суду зазначає наступне.

Частиною 2 статті 193 ГК України встановлено, що порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 2 статті 217 Господарського кодексу України передбачено такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

В силу дії статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 Цивільного кодексу України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено частиною 1 статті 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

За змістом статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У пункті 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, статтями 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами

При цьому, колегія суддів констатує, що пунком 10.1 Кредитного договору визначено, що між сторонами було погоджено, що за повне або часткове прострочення заборгованості за кредитом та/або сплати процентів за користування Кредитом, Відповідач 2 зобов`язався сплатити Позивачу пеню у розмірі 0.2 % річних від простроченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який стягується пеня.

Водночас, згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Колегія суддів дослідивши розрахунок поданий Позивачем (том 2, а.с. 3-5), зазначає, що нарахування пені за несвоєчасне повернення кредиту проведено в межах шестимісячного строку із врахуванням проведених відповідачем 2 оплат (том 2, а.с. 6), а нарахування пені за несвоєчасне повернення процентів за період з 7 лютого 2017 року по 13 березня 2019 року та пені за несвоєчасну сплату комісії в період з 14 вересня 2017 року по 30 листопада 2018 року, проведено за кожний період їх сплати та нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять поданого Відповідачем 1 чи Відповідачем 2 контррозрахунку щодо непогодження з якимось нарахуванням штрафних санкцій.

Окрім того, перевіркою нарахування пені встановлено, що такі нарахування проведені з моменту коли певна сума боргу мала б бути повернута (а саме 12 вересня 2018 року; том 1, а.с. 66), а щодо іншої пені, то з моменту коли відповідні відсотки мали б сплачуватися, і до моменту звернення з позовом в суд, окрім того, колегія суду звертає увагу, що строк Кредитного договору закінчується 12 вересня 2019 року.

Суд погоджується з вірністю розрахунків пені, проведених Позивачем.

Таким чином, заявлені Позивачем вимоги про стягнення з Відповідачів пені за несвоєчасне повернення кредиту з 13 вересня 2018 року по 13 березня 2019 року в розмірі 5582002 грн 01 коп., є підставними та обгрунтованими, а відтак такими що підлягають до задоволення.

також, з огляду на все вищевказане суд задоволює позов в частині стягнення пені за несвоєчасне повернення процентів за період з 7 лютого 2017 року по 13 березня 2019 року в розмірі 576 009 грн 22 коп. та пені за несвоєчасну сплату комісії в період з 14 вересня 2017 року по 30 листопада 2018 року в розмірі 34 384 грн 46 коп., з огляду на підставність та обгрунтованість позову в цій частині.

Дане рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в частині стягнення річних (проте вказує на необхідність здійснення розрахунку річних та інфляційних втрат, з долученням його до матеріалів справи, або його детальне наведення в судовому рішенні).

З огляду на все вищевстановлене Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення, а подану апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача 1 згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року в справі №902/217/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року в справі №902/217/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №902/217/19 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови виготовлено 17 лютого 2020 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Філіпова Т.Л.