ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2020 р. Справа№ 5011-74/9393-2012

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Пономаренка Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 05.02.2020

за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Приватного акціонерного товариства «Укргаз-Енерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 (повний текст складено 07.07.2015)

у справі № 5011-74/9393-2012 (головуючий суддя Гулевець О.В., судді Домнічева І.О., Паламар П.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Укргаз-Енерго»

до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»,

Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

за участю Прокуратури міста Києва

про визнання права власності та зобов`язання не чинити перешкод,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У липні 2012 року Закрите акціонерне товариство «УКРГАЗ-ЕНЕРГО» (далі - ЗАТ «Укргаз-Енерго»), правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Укргаз-Енерго» (далі - ПАТ «Укргаз-Енерго»), звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДК «Укртрансгаз»), правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - ПАТ «Укртрансгаз»), в якому з урахуванням уточнень просило визнати за ЗАТ «Укргаз-Енерго» право власності на природний газ в об`ємі 4 862 130, 750 тис. куб. м., який зберігається у підземних сховищах газу (далі - ПСГ) ДК «Укртрансгаз» згідно з договором зберігання природного газу від 15.03.2006 № 116-168-05/55 (далі - договір зберігання) станом на 01.09.2012, та зобов`язати ДК «Укртрансгаз» не чинити перешкод ЗАТ «Укргаз-Енерго» у здійсненні його права власності на природний газ, у тому числі, але не виключно, здійснювати на вимогу ЗАТ «Укргаз-Енерго» відбір із ПСГ ДК «Укртрансгаз» природного газу, що належить ЗАТ «Укргаз-Енерго» на праві власності; здійснювати за письмовими зверненнями ЗАТ «Укргаз-Енерго» передачу природного газу, що належить ЗАТ «Укргаз-Енерго» на праві власності та зберігається в ПСГ ДК «Укртрансгаз», з метою його реалізації третім особам у ПСГ ДК «Укртрансгаз», підписувати акти приймання-передачі природного газу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ДК «Укртрансгаз» не визнає за ЗАТ «Укргаз-Енерго» права власності на природний газ, що зберігається в ПСГ ДК «Укртрансгаз» згідно з договором зберігання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.07.2012 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України»).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.09.2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2012, позов задоволено частково. Визнано за ЗАТ «Укргаз-Енерго» право власності на природний газ в об`ємі 4 862 130, 750 тис. куб. м, який зберігається в ПСГ ДК «Укртрансгаз» згідно з договором зберігання станом на 01.09.2012; зобов`язано ДК «Укртрансгаз» не чинити перешкод ЗАТ «Укргаз-Енерго» у здійсненні його права власності на природний газ, у тому числі здійснювати на вимогу ЗАТ «Укргаз-Енерго» відбір із ПСГ ДК «Укртрансгаз» природного газу, що належить ЗАТ «Укргаз-Енерго» на праві власності; здійснювати за письмовими зверненнями ЗАТ «Укргаз-Енерго» передачу природного газу, що належить ЗАТ «Укргаз-Енерго» на праві власності та зберігається у ПСГ ДК «Укртрансгаз», з метою його реалізації третім особам у ПСГ ДК «Укртрансгаз», підписувати акти приймання-передачі природного газу; вирішено питання щодо стягнення судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вищий господарський суд України постановою від 18.12.2012 залишив без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2012.

Постановою Верховного Суду України від 23.12.2014 заяву ПАТ «НАК «Нафтогаз України» задоволено частково. Постанову Вищого господарського суду України від 18.12.2012 у справі № 5011-74/9393-2012 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Вищий господарський суд України постановою від 19.02.2015 касаційні скарги ДК «Укртрансгаз» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» задовольнив частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2012 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2012 скасував. Справу направив на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду позивач - ПАТ «Укргаз-Енерго» подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив визнати за ПАТ «Укргаз-Енерго» право власності на природний газ в об`ємі 3992861, 036 тис. куб. м, який зберігається в підземних сховищах газу ДК «Укртрансгаз» згідно з договором зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006 станом на 01.07.2015 та зобов`язати ДК «Укртрансгаз» не чинити перешкоди ПАТ «Укргаз-Енерго» у здійсненні його права власності на природний газ, у тому числі, але не виключно, здійснювати на вимогу ПАТ «Укргаз-Енерго» відбір з підземних сховищ газу ДК «Укртрансгаз» природного газу, що належить ПАТ «Укргаз-Енерго» на праві власності; здійснювати за письмовими зверненнями ПАТ «Укргаз-Енерго» передачу природного газу, що належить ПАТ «Укргаз-Енерго» на праві власності та зберігається в підземних сховищах газу ДК «Укртрансгаз», з метою його реалізації третім особам у підземних сховищах газу ДК «Укртрансгаз», підписувати акти приймання - передачі природного газу. Указана заява була прийнята судом до розгляду.

2. Короткий зміст рішень суду першої інстанції

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 в задоволенні позову ПАТ «Укргаз-Енерго» до ПАТ «Укртрансгаз» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про визнання права власності та зобов`язання не чинити перешкоди відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі між продавцями природного газу та позивачем та акти приймання-передачі між позивачем та покупцями природного газу, не містять посилань на те, що прийняття газу позивачем здійснюється на підставі договору зберігання природного газу №116-168-05/55 від 15.03.2006. У частині актів, складених між позивачем та продавцями не зазначено, що приймання-передача природного газу здійснюється в підземних сховищах газу ПАТ «Укртрансгаз», а первинні документи, що підтверджують реалізацію ПАТ «Укргаз-Еенерго» газу покупцям не містять посилань на те, що відбір газу здійснювався у сховищах відповідача та з боку ПАТ «Укртрансгаз» не підписувались. Суд дійшов висновку, що первинні документи закупiвлi природного газу ПАТ «Укргаз-Еенрго» та обсяги його реалізації ПАТ «Укргаз-Енерго» покупцям не підтверджують дійсного об`єму природного газу, який станом на 01.07.2015 знаходився в підземних сховищах відповідача.

Також рішення обґрунтовано відсутністю актів приймання-передачі природного газу за договором поставки № 453/77/П-07 від 29.11.2007, які б підтверджували фактичну передачу позивачем природного газу із сховища відповідача, що зберігається за договором зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006 та прийняття його третьою особою у обсязі 3, 965 млрд. куб. м. А тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для врахування договору поставки №453/77/П-07 від 29.11.2007 та обсягу газу у розмірі 3,965 млрд. куб. м. при вирішенні спору на підтвердження факту передачі газу з ПСГ.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, сторонами було погоджено, що договір зберігання діє в частині зберігання газу до 15.04.2012, а в частині проведення розрахунків за надані відповідачем послуги - до повного виконання позивачем своїх зобов`язань за даним договором. Доказів виконання позивачем свого обов`язку за договором у частині повної оплати за надані послуги матеріали справи не містять. А тому суд першої інстанції дійшов висновку, що на час звернення позивача до суду з даним позовом (12.07.2012) позивач та відповідач перебували у зобов`язальних відносинах відповідно до договору зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006, які регулюються нормами глави 66 Розділу ІІІ Книги п`ятої Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини між сторонами виникли відповідно до договору зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006 та сторони перебували у договірних зобов`язаннях, тому позивач мав обрати такий засіб захисту права на природний газ, переданого на зберігання відповідачу, що обумовлений нормами права, які регулюють відносини сторін за договором зберігання.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, ПАТ «Укргаз-Енерго» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Також, до Київського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ПАТ «НАК «Нафтогаз України», в якій скаржник просив змінити мотивувальну частину рішення.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2015 та 12.08.2015 було прийнято апеляційні скарги ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Укргаз-Енерго» до розгляду та об`єднано їх розгляд в одне апеляційне провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 у справі було призначено судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Провадження у справі зупинено до одержання судом висновку судової експертизи.

Після надходження висновку судової експертизи до Київського апеляційного господарського суду провадження у справі було поновлено, а справу призначено до розгляду. Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що судові експерти при складанні висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 30.06.2016 №22047/15-45/10312/16-45 ухилились від виконання покладних на них ст. 3, 12 Закону України «Про судову експертизу» та п. 2.2. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень обов`язків, а вказаний висновок визнано неповним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Дочірню компанію «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДК «Газ України»).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 у справі було призначено додаткову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Провадження у справі зупинялося до одержання судом висновків судової експертизи.

15.05.2017 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали справи №5011-74/9393-2012 та повідомлення про неможливість надання висновку за №1169/1170/17-45 від 20.04.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 було поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду.

08.06.2017 від Прокуратури міста Києва надійшло повідомлення про вступ у справу № 5011-74/9393-2012.

Після ліквідації Київського апеляційного господарського суду справу було передано до Північного апеляційного господарського суду.

Справа розглядалася різними складу суду.

Так, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2019, зокрема, було прийнято справу за апеляційними скаргами ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Укргаз-Енерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 до провадження у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О. Справу призначено до розгляду на 09.10.2019.

У зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О., який входив до складу суду, у відпустці, справу було прийнято до провадження новим складом суду: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Сулім В.В., Пономаренко Є.Ю. та в судовому засіданні оголошено перерву до 07.11.2019. зазначений склад суду розглядав апеляційні скарги з дотримання «розумного строку» у відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та з урахуванням поведінки сторін.

07.11.2019 у судовому засіданні оголошено перерву до 05.12.2019.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді (судді-доповідача) - Коротун О.М. в період з 04.12.2019 до 18.12.2019, розгляд справи, призначений на 05.12.2019, не відбувся.

20.12.2019 ухвалою Північного апеляційного господарського суду було продовжено строк розгляду апеляційної скарги на підставі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.01.2020.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 20.01.2020 задоволено спільне клопотання учасників справи про продовження строку розгляду справи. Продовжено строк розгляду апеляційних скарг та відкладено розгляд справи до 05.02.2020, зокрема, у зв`язку з подачею відповідачем нового доказу (висновку експертизи) та клопотаннями інших учасників справи (у тому числі позивача) про необхідність ознайомлення з такими доказами та викласти власну позицію.

05.02.2020 до суду апеляційної інстанції від ПАТ «Укргаз-Енерго» надійшла заява про відвід колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді - Коротун О.М., судді: Сулім В.В., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2020 заяву ПАТ «Укргаз-Енерго» про відвід колегії суддів: головуючому судді Коротун О.М., суддів Суліма В.В., Пономаренка Є.Ю. від розгляду справи № 5011-74/9393-2012 - залишено без розгляду.

Також 05.02.2020 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача та ПАТ «НАК «Нафтогаз України надійшли клопотання про поновлення строку для подання доказів - висновку експерта від 26.11.2019 № 021118 та приєднання його до матеріалів справи.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 05.02.2020 у задоволенні клопотань ПАТ «Укртрансгаз» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про поновлення строку для подання доказів відмовлено. Також у судовому засіданні було залишено без розгляду клопотання ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про виклик експерта (попередньо подане) у зв`язку з тим, що представник третьої особи відмовився від його підтримання, про що постановлено усну ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання.

05.02.2020 у судове засідання з`явилися представники відповідача, третіх осіб та прокуратури. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чино в порядку ст. 120, 242 ГПК України що підтверджується повідомленням про вручення судової кореспонденції 27.01.2020. Також, на переконання суду, про факт обізнаності сторони та намір затягнути розгляд апеляційних скарг свідчить подана за двадцять три хвили до початку судового засідання заява про відвід складу суду.

Представник ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги позивача та просив відмовити в її задоволенні та підтримав власну апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представники відповідача, ДК «Газ України» та прокуратури заперечили проти доводів апеляційної скарги позивача та просили відмовити в її задоволенні. Указані учасники підтримали доводи апеляційної скарги ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та просили її задовольнити.

4. Вимоги апеляційних скарг та короткий зміст наведених у них доводів

4.1. Апеляційна скарга ПАТ «Укргаз-Енерго»

ПАТ «Укргаз-Енерго» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на таке.

Скаржник зазначив, що висновок суду першої інстанції про відсутність достатніх доказів наявності газу в ПСГ є безпідставним. Відсутність укладених між позивачем та відповідачем актів закачування природного газу до ПСГ, на переконання сторони, викликана відмовою саме відповідача в складенні таких актів, що також свідчить про порушення відповідачем права позивача на розпорядження належним йому майном (природним газом). Достатнім доказом того, що придбаний позивачем газ потрапив до ПСГ є різниця між об`ємом надходження газу до газотранспортної системи та об`ємом його реалізації споживачам.

При цьому позивач вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не надані належні докази того, що між останнім та ПАТ «Укргаз-Енерго» укладався договір поставки № 453/77/П-07 від 29.11.2007 та доказів передачі 3 965 млрд. куб. м. газу за вказаним договором.

Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 392 Цивільного кодексу України, оскільки, на переконання сторони, указана норма не містить будь-яких додаткових умов для її застосування, окрім самого права власності на майно та факту невизнання його або оспорювання цього права третіми особами, що підтверджується матеріалами справи.

4.2. Апеляційна скарга ПАТ «НАК «Нафтогаз України»

ПАТ «НАК «Нафтогаз України» вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає зміні його мотивувальна частина.

Скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для врахування договору поставки № 453/77/П-07 від 29.11.2007 та обсягу газу у розмірі 3 965 млрд. куб. м. при вирішенні спору та відхилення посилань відповідача на висновок науково-правової експертизи № 126/9-е від 31.01.2008 Інституту держави і права ім. В.М. Корецького, як на підтвердження факту укладення між ЗАТ «Укргаз-Енерго» та НАК «Нафтогаз України» договору поставки природного газу № 453/77/П-07 від 29.11.2007.

Так, на переконання сторони, факт укладення договору № 453/77/П-07 від 29.11.2007 підтверджується надсилання підписаного проекту договору позивачем на адресу ПАТ «НАК «Нафтогаз України», після чого останній підписав його з протоколом розбіжностей (збільшення обсягу газу) та передав його позивачу. Після чого відбувалися дії із реалізації умов договору: поставка газу, його оплата, передача податкових накладних, тощо. Однак від підписання актів приймання-передачі газу позивач відмовився.

Також факт поставки газу за договором № 453/77/П-07 від 29.11.2007, на думку третьої особи, підтверджується укладеним у подальшому договори поставки імпортованого природного газу з ДК «Газ України» від 07.02.2007 № 06/07-226, №06/07-227, № 06/07-228, та від 26.04.2007 №06/07-354. Обсяг переданого газу складає 3 633 534 291 куб. м. згідно з актами приймання-передачі природного газу від 25.02.2008 з ресурсів листопада та грудня 2007 року для постачання природного газу споживачам, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1729 «Про забезпечення споживачів природним газом» мали споживати саме імпортований природний газ. Єдиним постачальником імпортованого природного газу в зазначений час був позивач.

5. Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу, пояснень та заперечень позивача

У відзиві від 25.08.2015 № 10902/6 відповідач зазначає, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України», в листопаді - грудні 2007 року реалізувала імпортовані ресурси природного газу не лише через ДК «Газ України» для задоволення потреб споживачів (відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1729), але й безпосередньо відповідачу - для задоволення власних потреб та для потреб АГНКС. Відповідач просив врахувати вказану інформацію.

Позивач у відзиві від 25.08.2015 № 08/1-159 зазначає, що проект договору №453/77/П-07 разом з протоколом розбіжностей є неукладеним та таким, що не відбувся, передача природного газу згідно договору не здійснювалася. Відмова від укладення договору, на переконання сторони, підтверджується його листом від 26.12.2007 № 16-10/1-05048, яким ЗАТ «Укргаз-Енерго» повідомило НАК «Нафтогаз України», що у нього відсутні як законодавчі, так і договірні підстави для передачі НАК «Нафтогаз України» природного газу з ресурсів листопада - грудня 2007 року. Повернути отримані кошти за договором №453/77/П-07 у розмірі 898 923 256, 00 грн позивач не зміг, оскільки НАК «Нафтогаз України» не надало йому реквізитів для повернення таких коштів.

ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Укргаз-Енерго» від 02.09.2015 № 14/12-1659 просило апеляційну скаргу ПАТ «Укргаз-Енерго» залишити без задоволення з підстав наявності документів, що підтверджують реалізацію ПАТ «Укргаз-Енерго» природного газу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на виконання умов договору № 453/77/П-07 від 29.11.2007 обсягом 3 633 534 291 куб. м. та обранням ПАТ «Укргаз-Енерго» невірного способу захисту. А власну апеляційну скаргу - задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 змінити.

АТ «Укртрансгаз» у відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Укргаз-Енерго» від 02.09.2015 № 11332/6 просило рішення суду Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Укргаз-Енерго» - без задоволення з підстав недоведеності належними та допустимими доказами обставин наявності у ПАТ «Укргаз-Енерго» природного газу у заявленому обсязі; наявності документів, що підтверджують реалізацію ПАТ «Укргаз-Енерго» природного газу (договір № 453/77/П-07 від 29.11.2007, поставка обсягом 3,965 млрд. куб. м; суб`єктам газопостачання та газифікації на виконання п. 2 Прогнозного балансу надходження та розподілу природного газу на 2007 рік, затверджений Постановою КМУ № 328 від 16.05.2007 в обсязі 7 млн. куб. м., 3) промисловими споживачами в березні - червні 2008 року в обсязі 2 557 489 739 куб. м. Також відповідач зазначив про обранням ПАТ «Укргаз-Енерго» невірного способу захисту.

Крім того, до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення, додаткові пояснення, пояснення до апеляційних скарг, в яких учасники справи підтримали заявлені попередньо вимоги та підтримали викладені обставини.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як встановлено судом першої інстанції, 15.03.2006 між ДК «Укртрансгаз» (зберігач) та ЗАТ «Укргаз-Енерго» (поклажодавець) було укладено договір зберігання природного газу № 116-168-05/55 (далі - договір зберігання), відповідно до п. 1.1. якого зберігач зобов`язався за плату, протягом встановленого даним договором строку, зберігати в підземних сховищах газу, природний газ, в тому числі страховий запас газу, переданий йому поклажодавцем, і повернути останньому у схоронності рівну кількість газу, зазначену в договорі якості, а поклажодавець - внести плату за зберігання у встановлені даним договором строки.

Відповідно до п. 2.1. договору зберігання, поклажодавець передає зберігачу газ на зберігання, в тому числі страховий запас газу, в загальному обсязі до 4 000 000 тис. куб. м., що закачується поклажодавцем в ПСГ в сезоні 2006 - 2007 років та/або приймається поклажодавцем в ПСГ від третіх осіб;

З зазначеного загального обсягу газу страховий запас складає до 1 000 000 тис. куб. м, який поклажодавець забезпечує у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1729 «Про порядок забезпечення галузей національної економіки та населення природним газом» та наказу Міністерства палива та енергетики України від 05.08.2002 № 469 «Про затвердження Порядку створення страхового запасу природного газу в натуральній та грошовій формах».

Зберігач не має права без письмової згоди поклажодавця здійснювати відбір та будь-яким іншим чином розпоряджатися газом поклажодавця, переданим останнім на зберігання в ПСГ.

Додатковою угодою № 2 від 23.03.2007 перший абзац пункту 2.1 договору зберігання доповнено такими словами та цифрами: «поклажодавець передає зберігачу газ на зберігання, в тому числі страховий запас газу, в сезоні зберігання газу 2007 - 2008 років в обсязі до 15 000 000 000, 000 куб. м, який закачується поклажодавцем в ПСГ та/або приймається поклажодавцем в ПСГ від третіх осіб. Обсяги газу, які поклажодавець передає зберігачу на зберігання, в тому числі обсяги страхового запасу газу, в сезоні зберігання газу 2008-2009 років та в наступних сезонах зберігання сторони узгоджують до початку кожного сезону зберігання, що оформлюється сторонами додатковими угодами до даного договору. Додаткові угоди до даного договору є його невід`ємною частиною".

Додатковою угодою № 3 від 02.07.2007 сторони домовились в абзаці 2 п. 2.1. цифри « 1000000» замінити на цифри « 1500000».

Відповідно до п. 2.4 договору зберігання (у редакції додаткової угоди № 2 від 23.03.2007) строк зберігання газу поклажодавця в ПСГ в сезоні зберігання газу 2006 - 2007 років визначається з моменту закачування газу в ПСГ або передачі газу зберігачу в ПСГ до завершення періоду відбору, але не пізніше 15.04.2011.

Сезон зберігання газу 2006 - 2007 років визначаються як проміжок часу від моменту початку закачування газу в ПСГ або передачі газу зберігачу в ПСГ до 15.04.2007.

Сезон зберігання газу 2007 - 2008 років визначаються як проміжок часу від моменту закачування газу в ПСГ, як правило з 15.04.2007 до 15.04.2008.

Сезон зберігання газу 2008 - 2009 років визначаються як проміжок часу від моменту закачування газу в ПСГ, як правило з 15.04.2008 до 15.04.2009.

Сезон зберігання газу 2009 - 2010 років визначаються як проміжок часу від моменту закачування газу в ПСГ, як правило з 15.04.2009 до 15.04.2010.

Сезон зберігання газу 2010 - 2011 років визначаються як проміжок часу від моменту закачування газу в ПСГ, як правило з 15.04.2010 до 15.04.2011.

Згідно із 2.5 договору зберігання (у редакції додаткової угоди № 2 від 23.03.2007) сторонами узгоджено, що в сезоні зберігання 2006 - 2007 років поклажодавець передає зберігачу газ на зберігання, в тому числі страховий запас газу, в період закачування газу в ПСГ до 15.10.2006. Період закачування газу в ПСГ в сезоні зберігання газу 2007 - 2008 років та в кожному наступному сезоні зберігання газу визначається як проміжок часу, протягом якого здійснюється закачування газу в ПСГ , як правило з 15 квітня до 15 жовтня одного сезону зберігання газу.

Відбір газу із ПСГ, в тому числі страхового запасу газу, і передача його зберігачем поклажодавцю здійснюється в період відбору газу. Період відбору газу з ПСГ в сезоні зберігання газу 2006 - 2007 років закінчується 15.04.2007. Період відбору газу з ПСГ в сезоні зберігання газу 2007 - 2008 років та в кожному наступному сезоні зберігання газу визначається як проміжок часу, протягом якого здійснюється відбір газу з ПСГ, як правило з 15 жовтня до 15 квітня одного сезону зберігання газу.

Відповідно до п. 2.7. договору зберігання (у редакції додаткової угоди № 1 від 28.02.2007), поклажодавець до 25-го числа місяця, що передує місяцю закачування або відбору газу в/із ПСГ (але не пізніше ніж за 5-ть робочих днів до початку місяця закачування або відбору газу в/із ПСГ), надає зберігачу в письмовій формі заявку на закачування або відбір газу в/із ПСГ місячного обсягу газу, в тому числі на обсяг страхового запасу газу, який планується закачати або відібрати в/із ПСГ.

Зберігач протягом 5-ти робочих днів з моменту надходження заявки поклажодавця розглядає її, з урахуванням потужностей ПСГ і пропускної спроможності газотранспортної системи, та повідомляє про своє рішення поклажодавця в письмовій формі за реквізитами, зазначеними в даному договорі.

У випадку не направлення зберігачем поклажодавцю рішення щодо заявки у встановлений даним договором спосіб і строк заявка поклажодавця вважається такою, що узгоджена зберігачем.

Після узгодження сторонами місячних обсягів закачування або відбору газу поклажодавця в/із ПСГ зберігач здійснює закачування або відбір газу в/із ПСГ узгоджених обсягів газу у місяці закачування або відбору газу в/із ПСГ.

Пунктом 4.2. договору зберігання (у редакції додаткової угоди № 1 від 28.02.2007) сторони узгодили, що поклажодавець сплачує послуги по відбору газу з ПСГ, надані зберігачем шляхом перерахування грошових коштів на його рахунок до 20-го числа місяця, наступного за звітним місяцем відбору газу.

Вартість послуг по відбору газу визначається за формулою наведеною в п. 4.2. договору на підставі тарифів та акту прийому-передачі газу за звітний місяць відбору газу з ПСГ, зазначеного в. п. 2.10 договору.

Відповідно до п. 9.1 договору зберігання, останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє в частині зберігання газу до 15.04.2007, а в частині проведення розрахунків за надані зберігачем послуги - до повного виконання поклажодавцем своїх зобов`язань за цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, додатковою угодою від 26.04.2011 року № 5 до договору зберігання продовжено його строк дії до 15.04.2012.

Згідно з актом звірки, складеним ЗАТ «Укргаз-Енерго» та ДК «Укртрансгаз» за період з 01.01.2007 по 01.09.2007, в ПСГ ДК «Укртрансгаз» станом на 01.09.2007 (без врахування закачки за серпень 2007) знаходився на зберіганні природний газ в обсязі 8 394 291, 910 тис. куб. м.

Звертаючись з даним позовом (з урахуванням заяв про зміну та зменшення позовних вимог) до суду, позивач зазначав, що станом на 01.07.2015 в підземних сховищах газу відповідача знаходиться 3 992 861 036 куб. м. природного газу, який належить позивачу. Підставою для звернення з даним позовом стало звернення у листопаді 2010 року ДК «Укртрансгаз» до Господарського суду міста Києва з позовом до ЗАТ «Укргаз-Енерго» про стягнення заборгованості за договором зберігання природного газу № 116-168 від 15.03.2006. У позовній заяві ДК «Укртрансгаз» стверджувало, що обсяг залишків природного газу в ПСГ на початок сезону 2010/2011 років становив 321 392,528 тис. м. куб.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2011 у справі № 37/553 в позові ДК «Укртрансгаз» було відмовлено. Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2011 та постановою Вищого господарського суду України від 15.11.2011.

Позивач вважав, що рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 37/553 встановлений факт безпідставності вимог ДК «Укртрансгаз» щодо стягнення з ЗАТ «Укргаз-Енерго» заборгованості за послуги відбору газу, оскільки останній не надавав дозволу на вiдбiр належного йому на праві власності природного газу. Також, суд у справі № 37/553 погодився з тим, що ДК «Укртрансгаз» як зберігач не мав права без письмової згоди поклажодавця здійснювати вiдбiр та будь-яким іншим чином розпоряджатися газом поклажодавця, переданим останнім на зберігання в ПСГ.

Тобто, позивач стверджував, що факт вчинення перешкод відповідачем у реалізації позивачем свого права власності на природний газ встановлений рішенням суду у справі №37/553. У зв`язку із невизнанням відповідачем права власності позивача на майно (газ), позивач, маючи у власності природний газ в ПГС, був позбавлений можливості використовувати цей газ у своїй господарській діяльності та передавати його у власність іншим суб`єктам господарювання.

Позивач стверджував, що неодноразово намагався реалізувати своє право власності на природний газ, проте відповідач чинив перешкоди, а саме: не визнавав наявних у позивача обсягів газу в ПСГ; не передбачав їх у річних балансах надходження та розподілу газу споживачам; не виконував заявки власника на відбір природного газу; повертав позивачу акти відбору без підписання зі свого боку, зазначав про нечинність актів приймання-передачі природного газу третім особам, в підтвердження чого надано наступні листи: від 09.01.2009 №64-02/9, 03.02.2009 №946/64-004, від 01.04.2009 №3019/64-004, від 22.05.2009 №5072/64-001, від 22.05.2009 №5073/64-001, від 22.05.2009 №5074/64-001, від 16.11.2009 №14044/64-001, від 21.07.2010 №8402/64-014, від 30.09.2010 №64-1756/5, від 30.09.2010 №11249/64-004, від 02.11.2010 №64-1079/5, від 06.12.2010 №14228/64-014, від 15.10.2010 №11899/64-004, від 14.10.2010 №6-6455/1.2-10.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на наявність між сторонами договірних відносин, що, на його думку, виключає можливість заявлення вимог про визнання права власності та усунення перешкод та застосування положень ст. 392 Цивільного кодексу України, тоді як позивачем не доведено вчинення відповідачем дій, спрямованих на здійснення перешкод у користуванні природним газом.

Відповідно до оперативної інформації Центрального диспетчерського департаменту ПАТ «Укртрансгаз» станом на 01.03.2015 в ПСГ знаходилося 64 010, 495 тис. куб. м природного газу, що належить позивачу, в тому числі, арештований обсяг газу - 26 413, 252 тис. куб. м.

Також відповідач, заперечуючи позов, зазначав, що певний обсяг газу, щодо якого заявлено вимоги, був спожитий промисловими споживачами в березні-червні 2008 року з ресурсів газу позивача, що знаходились в ПГС, а також був використаний у жовтні 2007 року суб`єктами господарювання по газопостачанню та газифікації.

Крім того, ПАТ ДК «Укртрансгаз» та ПАТ «НАТ «Нафтогаз України» вказували, що 3, 965 млрд. куб. м природного газу, щодо яких позивачем заявлені вимоги про визнання права власності, є предметом договору поставки природного газу № 453/77/П-07 від 29.11.2007, укладеного мiж ЗАТ «Укргаз-Енерго» та НАК «Нафтогаз України».

На підтвердження обсягів закачки та/або відбору газу позивача з ПСГ відповідача, позивачем було надано первинні документи, що підтверджують обсяги закупiвлi природного газу позивачем та обсяги його реалізації покупцям в період з 01 жовтня по 31 грудня 2007 року та в період з 01 лютого по 30 червня 2008 року, оскільки акти, передбачені пунктом 2.10 договору зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006 між сторонами не складалися.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися правовідносини щодо поставки, зберігання, відбору природного газу. Спір стосується наявності підстав для визнання права власності за позивачем на природний газ.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як підтверджується матеріалами справи, між позивачем як поклажодавцем та відповідачем як зберігачем було укладеного договір зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006.

Відносини зі зберігання регулюються розділом 66 Зберігання Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 944 Цивільного кодексу України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданого йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Статтею 949 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Якщо передане на зберігання майно збереглось і зберігач відмовляється виконати обов`язок щодо його повернення, то поклажодавець може вимагати примусового вилучення збереженого майна від зберігача. Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ст. 953 Цивільного кодексу України).

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили або через такі властивості, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності (ст. 950 Цивільного кодексу України).

Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовується зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі у розмірі суми, на яку знизилась її вартість (ст. 951 Цивільного кодексу України).

З наведеного вбачається що правовідносини зі зберігання майна регулюються договором зберігання, укладеним сторонами, та відповідними положеннями Цивільного кодексу України, які регламентують права та обов`язки сторін по договору, відповідальність та відшкодування збитків. Серед засобів захисту прав на річ, здану на зберігання, відсутнє таке як «визнання права власності на річ».

Відповідно ст. 13 Конвенції Про захист прав і основоположних свобод людини (далі - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15, 16 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2 - 5 ст. 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Частиною 1 ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За правилами ст. 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, позов про визнання права власності може пред`являти виключно власник такого майна. Відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту належності йому спірного майна на праві власності.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій від третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, жоден з учасників справи не заперечував права власності позивача на природній газ. Спір же стосується об`єму газу, переданого за договором зберігання, який перебував у ПСГ станом на 2015 рік (з урахуванням уточнень позовних вимог). При цьому відповідач та треті особи наголошували на факті реалізації такого газу в межах договірних відносин, що виникли між позивачем та третьою особою 1. А позивач заперечує факт укладення договору поставки з третьою особою 1, однак підтверджує та, власне кажучи, обґрунтовує позовні вимоги передачею природного газу в ПСГ за договором зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006.

Передумовою ж для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах.

Водночас, права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 910/18384/15. Така ж правова позиція була викладена Верховним Судом України у даній справі під час її розгляду.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції, враховуючи те, що спірні правовідносини між сторонами виникли відповідно до договору зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006 та сторони перебували у договірних зобов`язаннях, дійшов правомірного висновку про те, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту, оскільки відповідний спосіб захисту права здійснюється з урахуванням норм, які регулюють інститут зобов`язальних відносин за договором зберігання. Спір у даній справі не пов`язаний з оспоренням права позивача, а виник щодо дійсної кількості природного газу (об`єму), який переданий на зберігання та перебуває у сховищах відповідача.

При цьому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для застосування ч. 2 ст. 5 ГПК України щодо визначення у своєму рішенні способу захисту, який не суперечить закону з огляду на визначені (наявні) способи захисту порушеного права в правовідносинах зберігання, передбачених Главою 66 Цивільного кодексу України. Право ж вибору конкретного способу захисту належить стороні.

Так, скаржник у позові зазначив, що підставою до звернення з позовом про захист права власності стало звернення у листопаді 2010 року ДК «Укртрансгаз» до Господарського суду міста Києва з позовом до ЗАТ «Укргаз-Енерго» про стягнення заборгованості за договором зберігання природного газу № 116-168 від 15.03.2006, оскільки, у позовній заяві ДК «Укртрансгаз» стверджувало, що обсяг залишків природного газу в ПСГ на початок сезону 2010/2011 років становив 321 392, 528 тис. м. куб. Також позивачем було зазначено, що рішенням суду у справі №37/553 встановлений факт вчинення перешкод відповідачем в реалізації позивачем свого права власності на природний газ.

Водночас, як убачається із рішення Господарського суду міста Києва у справі №37/553 вимоги про стягнення заборгованості з ЗАТ «Укргаз-Енерго» були заявлені ДК «Укртрансгаз» у зв`язку із тим, що, як стверджувало ДК «Укртрансгаз», ЗАТ «Укргаз-Енерго» неналежним чином виконував зобов`язання за договором зберігання природного газу № 116-168 від 15.03.2006 щодо оплати наданих ДК «Укртрансгаз» послуг за відбір газу у жовтні 2007 року, у листопаді 2007 року, у грудні 2007 року, у березні 2008 року, у квітні 2008 року, у травні 2008 року, у червні 2008 року.

У вказаному рішенні було зазначене, що ДК «Укртрансгаз» не подано доказів на підтвердження того, що ЗАТ «Укргаз-Енерго», як поклажодавець, взагалі звертався до ДК «Укртрансгаз», як зберігача, із заявками на відбір газу із ПСГ у жовтні 2007 року, у листопаді 2007 року, у грудні 2007 року, у березні 2008 року, у квітні 2008 року, у травні 2008 року, у червні 2008 року. Вирішуючи спір у справі №37/553, суд дійшов висновку, що у відповідності до положень п. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, станом на день звернення ДК «Укртрансгаз» з позовом до суду, зобов`язання ЗАТ «Укргаз-Енерго» по сплаті послуг за актами не настало.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що у справі №37/553 не встановлювалось фактів вчинення перешкод відповідачем у даній справі (ДК «Укртрансгаз») в реалізації позивачем у справі (ЗАТ «Укргаз-Енерго») його права власності на природний газ, як і не встановлювалось наявності спору щодо дійсного об`єму природного газу, який знаходиться у сховищах відповідача.

Посилання скаржника на відсутність у відповідача відомостей про обсяги природного газу позивача, що було також зазначено у акті Національної комісії регулювання електроенергетики України перевірки додержання ліцензійних умов ЗАТ «Укргаз-Енерго» №157 від 30.06.2009, не підтверджує наявності факту порушення відповідачем права власності позивача, оскільки, умовами договору зберігання природного газу № 116-168 від 15.03.2006 обов`язок щодо складання актів про обсяги залишку газу та актів прийому-передачі газу, в яких вказується закачування та/або відбір газу в/із ПСГ було покладено на обидві сторони договору - позивача та відповідача, а тому невиконання сторонами взятих на себе зобов`язань не свідчить про порушення прав позивача з боку відповідача.

До того ж, як встановлено вище, сторони перебували у зобов`язальних відносинах за договором зберігання природного газу № 116-168 від 15.03.2006. А тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спір у даній справі виник не у зв`язку із оспоренням відповідачем права власності (доказів наявності такого оспорення скаржником не доведено), відповідно, вимога позивача про визнання за ЗАТ "Укргаз-Енерго» права власності на природний газ в об`ємі 3 992 861, 036 тис. куб. м, який зберігався у підземних сховищах газу ДК «Укртрансгаз» згідно з договором зберігання природного газу від 15.03.2006 № 116-168-05/55 станом на 01.07.2015, не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання не чинити перешкод

Так, звертаючись до суду, позивач (з урахуванням зміни позовних вимог) просив зобов`язати ДК «Укртрансгаз» не чинити перешкод ЗАТ «Укргаз-Енерго» у здійсненні його права власності на природний газ, у тому числі, але не виключно, здійснювати на вимогу ЗАТ «Укргаз-Енерго» відбір із ПСГ ДК «Укртрансгаз» природного газу, що належить ЗАТ «Укргаз-Енерго» на праві власності; здійснювати передачу природного газу, з метою його реалізації третім особам у ПСГ ДК «Укртрансгаз», підписувати акти приймання-передачі природного газу.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Водночас, положення ст. 391 Цивільного кодексу України, яка регулює захист права власності від порушень шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном, виключає її застосування для захисту права у разі наявності договірних зобов`язань між позивачем та відповідачем.

При цьому підставою негаторного позову слугують посилання скаржника на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Отже, право власності, як абсолютне право, має захищатися лише при доведенні самого факту порушення, яке збереглося до моменту пред`явлення позову до суду.

На підтвердження здійснення відповідачем перешкод скаржнику у здійсненні його права власності на природний газ, останній надав наступні листи відповідача: від 09.01.2009 №64-02/9, 03.02.2009 №946/64-004, від 01.04.2009 №3019/64-004, від 22.05.2009 №5072/64-001, від 22.05.2009 №5073/64-001, від 22.05.2009 №5074/64-001, від 16.11.2009 №14044/64-001, від 21.07.2010 №8402/64-014, від 30.09.2010 №64-1756/5, від 30.09.2010 №11249/64-004, від 02.11.2010 №64-1079/5, від 06.12.2010 №14228/64-014, від 15.10.2010 №11899/64-004, від 14.10.2010 №6-6455/1.2-10.

Однак, як вбачається зі змісту вищевказаних листів, відповідачем було відмовлено скаржнику у відборі газу в січні 2009 року, у лютому 2009 року, у березні 2009 року, у листопаді 2009 року, у черні 2010 року, у вересні 2010, у жовтні 2010 року, у грудні 2010 року, у зв`язку із тим, що не було оформлено відбір газу із сховищ відповідача за 4 квартал 2007 року, не підтверджені ресурси надходження газу за січень-червень 2008 року, не підписані акти залишків природного газу в ПГС станом на кінець сезону 2007/2008 років, не передбачено балансом надходження та розподілу природного газу для осіб, що були вказані у листах позивача, а також через невизначення обсягів ресурсів газу позивача в ПГС та наявністю заборгованості за транспортування газу. При цьому, зі змісту листів відповідача вбачається, що дані листи не містять будь-яких положень щодо не визнання відповідачем наявних у позивача обсягів газу в ПСГ, а лише мають обґрунтування щодо неможливості здійснити відбір газу у вказані періоди. А тому доводи позивача щодо усунення перешкод у користуванні майном в порядку ст. 391 Цивільного кодексу України відхиляються як необґрунтовані.

Фактично спір у справі стосується лише обсягів газу, який виник через те, що сторони своєчасно не здійснили оформлення належним чином своїх взаємовідносин за двома договорами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що судом апеляційної інстанції двічі призначалася експертиза у даній справі. Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було надано висновок експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи від 30.06.2016 № 22047/15-45/10312/16-45. Також 15.05.2017 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення про неможливість надання висновку від 20.04.2017 № 1169/1170/17-45.

Однак, судом апеляційної інстанції в ухвалі від 14.12.2016 встановлено, що судові експерти при складанні висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 30.06.2016 №22047/15-45/10312/16-45 ухилились від виконання покладних на них ст. 3, 12 Закону України «Про судову експертизу» та п. 2.2. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень обов`язків, а вказаний висновок визнано неповним.

Жодні докази, в силу ч. 2 ст. 86 ГПК України, не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А тому указані документи оцінюються судом апеляційної інстанції окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок таких доказів у їх сукупності в порядку ст. 86 ГПК України.

Водночас, у матеріалах справи наявні наступні акти приймання-передачі природного газу при відборі шляхом заміщення з ПГС: №49 (03/1) від 30.09.2012, №218 (02) від 31.01.2013, №219 (02) від 31.01.2013, №38/02-13 від 14.03.2013, №69/02-13 від 17.04.2013, якими підтверджено відбір газу у вересні 2012 року, у листопаді 2012 року, грудні 2012 року, у січні 2013 року, у березні 2013 року.

Також, матеріали справи містять такі акти відбору: № 80 (02) від 30.04.2010, № 26 (03/1) від 31.05.2010, № 36 (03/1) від 30.06.2010, №39(03/1) від 31.07.2010, № 55 (03/1) від 21.09.2010, № 130 (02) від 30.11.2011, № 172 (02) від 31.12.2011, № 176 (02) від 31.12.2011, №114 (03/1) від 02.08.2012, №115 (03/1) від 02.08.2012, №116 (03/1) від 02.08.2012, №117 (03/1) від 02.08.2012, №109 (03/1) від 02.08.2012, №111(03/1) від 02.08.2012, №130 (02) від 30.11.2011, №172 (02) від 31.12.2011, №176 (02) від 31.12.2011, №17 (03/1) від 02.12.2012, №38 (03/1) від 21.07.2012, №42 (03/2) від 31.08.2012 року, відповідно до яких здійснювався відбір газу у квітні - серпні 2010 року, вересні - грудні 2010 року, січні - березні 2011, жовті 2011 - грудні 2011, січні 2012 року, липні - серпні 2012 року.

Таким чином, враховуючи зміст листів відповідача та наявність актів відбору природного газу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про спростування доводів позивача про здійснення перешкод в користуванні ним природним газом, доказів наявності триваючого порушення матеріали справи не містять.

З огляду на те, що між позивачем та відповідачем наявні зобов`язальні відносини за договором зберігання природного газу № 116-168 від 15.03.2006, позивачем не доведено фактів, що підтверджують дії відповідача у створенні перешкод щодо здійснення позивачем правомочностей щодо користування майном (природним газом), тому Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо обставин виконання договірних відносин

Скасовуючи судові рішення попередніх судових інстанцій, Вищий господарський суд України в постанові від 19.02.2015 також надав такі вказівки: дослідити чи існує правовий зв`язок між договором зберігання та договором поставки газу від 29.11.2007; яким чином він впливає на дійсні права та обов`язки сторін у зобов`язальних відносинах, зокрема в частині реальних обсягів газу, який належить позивачу (поклажодавцю) та зберігався за договором зберігання від 15.03.2006.

Частиною 1 ст. 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

У відповідності до умов договору зберігання відповідач зобов`язався зберігати в підземних сховищах газу (ПГС) природний газ, переданий позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Пунктом 2.4. договору зберігання (у редакції додаткової угоди №5 від 26.04.2011) передбачено, що строк зберігання газу позивача в ПГС визначається з моменту початку закачування газу в ПГС або передачі газу відповідачу в ПГС до моменту повного відбору газу з ПГС, але не пізніше 15.04.2012.

Позивач вказував, що в підземних сховищах газу відповідача станом на 01 липня 2015 року знаходиться природний газ, який належить позивачу.

Відповідно до акту звірки, складеного ЗАТ «Укргаз-Енерго» та ДК «Укртрансгаз» за період з 01.01.2007 по 01.09.2007, в ПСГ ДК «Укртрансгаз» станом на 01.09.2007 (без врахування закачки за серпень 2007) знаходився на зберіганні природний газ в обсязі 8 394 291, 910 тис. куб. м. зазначені обставини фактично визнані учасниками справи та в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню.

Так, сам позивач визнав, що в жовтні 2007 року, ЗАТ «Укргаз-Енерго» закуплено i забезпечено поставку до газотранспортної системи України 3 495 144, 935 тис. куб. м природного газу, продано покупцям 4 265 003,727 тис. куб. м газу (без урахування реалізації в ПСГ відповідача), а тому обсяг відбору газу позивача в жовтні 2007 року становив 769 858,792 тис. куб. м газу; в листопаді 2007 року позивачем закуплено та забезпечено поставку до газотранспортної системи України 3 799 883, 479 тис. куб. м природного газу, продано покупцям 3 799 883, 479 тис. куб. м. газу. А тому обсяг відбору/закачки газу позивача в листопаді 2007 року становив 0, 000 тис. куб. м газу; у грудні 2007 року ЗАТ «Укргаз-Енерго» закупило i забезпечило поставку до газотранспортної системи України 4 132 248, 192 тис. куб. м природного газу та продало покупцям 3 568 572, 379 тис. куб. м газу. А тому обсяг закачки газу позивача в груднi 2007 року становив 563 675, 813 тис. куб. м газу; у лютому 2008 року ЗАТ «Укргаз-Енерго» закуплено i забезпечено поставку до газотранспортної системи України 2 456 726,085 тис. куб. м природного газу, продано покупцям 2 157 987, 172 тис. куб. м газу (без урахування реалiзацiї в ПСГ). А тому обсяг закачки газу позивача в лютому 2008 року становив 298 738, 913 тис. куб. м газу; в березні 2008 року ЗАТ «Укргаз-Енерго» закупило i забезпечило поставку до газотранспортної системи України 14 725, 777 тис. куб. м природного газу, продано покупцям 1 881 369,735 тис. куб. м газу (без урахування реалiзацiї в ПСГ). А тому обсяг відбору газу позивача в березнi 2008 року становив 1 866 643, 958 тис. куб. м газу; у квітні 2008 року позивачем закуплено та забезпечено поставку до газотранспортної системи України 14 406, 684 тис. куб. м. природного газу, продано покупцям 146 357, 024 тис. куб. м. газу. А тому обсяг вiдбору газу позивача в квітні 2008 року становив 131 950, 340 тис. куб. м. газу; у травні 2008 року ЗАТ «Укргаз-Енерго» закупило i забезпечило до газотранспортної системи України 8 800,000 тис. куб. м природного газу, продало покупцям 88 325,436 тис. куб. м. газу. А тому обсяг вiдбору газу позивача в травні 2008 року становив 79 525,436 тис.куб.м газу; у червні 2008 року позивачем продано покупцям 17 714,183 тис. куб. м газу. А тому, вiдбору газу позивача в травні 2008 року становив 17 714,183 тис. куб. м. газу.

Також, позивачем у позові (з урахуванням зміни позовних вимог) зазначено, що в жовтні 2012 року позивачем придбано 80652426 куб. м. газу в ПГС відповідача та здійснено відбір природного газу у вересні 2012 року, листопаді 2012 року, грудні 2012 року, січні 2013 року, березні 2013 року, в об`ємі 949922140 куб. м. у ПГС відповідача.

Пунктом 2.10 договору зберігання визначено, що обсяг газу, який передається сторонами при його закачуванні та/або відборі в/із ПСГ, у відповідному місяці оформлюється актом прийому-передачі газу. Акти прийому-передачі газу складаються сторонами та скріплюються печаткою до 15-го числа, наступного за звітним місяцем закачування та/або відбору газу в/із ПСГ. В актах прийому-передачі газу вказується обсяг газу, в тому числі обсяг страхового запасу газу, закачаний або відібраний в/із ПСГ. Акти прийому-передачі газу є підставою для розрахунків.

Відповідно до п. 2.12. договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 23.03.2007) сторони зобов`язуються протягом строку дії даного договору щорічно до 15 травня складати акт про обсяг залишку (невикористаної частини) газу поклажодавця в ПСГ зберігача по завершенню чергового сезону зберігання газу. Акти про обсяг залишку газу є підставою для розрахунків.

Як вбачається з пояснень сторін та видно з матеріалів справи, при закачуванні природного газу у підземні сховища відповідача відповідні акти приймання-передачі природного газу сторонами не оформлялись та частково здійснювалось оформлення актів приймання-передачі природного газу при відборі газу. Натомість, обсяг газу, який за доводами позивача знаходиться у сховищах відповідача, визначався позивачем на підставі первинних документів, що підтверджують обсяги закупiвлi природного газу ПАТ «Укргаз-Енерго» та обсяги його реалізації ПАТ «Укргаз-Енерго» покупцям, а також частково за актами приймання-передачі при відборі природного газу.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі між продавцями природного газу та позивачем та акти приймання-передачі між позивачем та покупцями природного газу, встановив, що відповідні первинні документи не містять посилань на те, що прийняття газу позивачем здійснюється на підставі договору зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006. У частині актів, складених між позивачем та продавцями не зазначено, що приймання-передача природного газу здійснюється в підземних сховищах газу ПАТ «Укртрансгаз», а первинні документи, що підтверджують реалізацію ПАТ «Укргаз-Енерго» покупцям, не містять посилань на те, що відбір газу здійснювався у сховищах відповідача та з боку ПАТ «Укртрансгаз» не підписувались. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що первинні документи закупiвлi природного газу ПАТ «Укргаз-Енерго» та обсяги його реалізації ПАТ «Укрга-Енерго» покупцям не підтверджують дійсного об`єму природного газу, який станом на 01.07.2015 знаходився в підземних сховищах відповідача.

Водночас, ані позивач, ані відповідач, а також треті особи не заперечують факту закачування/відбору газу за договором зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006. Навпаки, ПАТ «Укртрансгаз» та ПАТ «НАТ «Нафтогаз України» зазначають, що такий газ надалі було реалізовано в межах іншого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Підстав вважати недостовірними обставини щодо закачування/відбору газу за договором зберігання природного газу № 116-168-05/55 від 15.03.2006, судом першої інстанції не наведено, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність доказів закачування/відбору газу позивачем до ПСГ зберігача визнаються передчасними. До того ж, як вірно зазначено самим судом першої інстанції, наявні документи не підтверджують дійсного об`єму природного газу, а не факту закачування/відбору такого газу.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує таке.

Як підставно зазначає ПАТ «НАК «Нафтогаз України», частина природного газу, щодо якого позивачем заявлені вимоги про визнання права власності, було предметом договору поставки природного газу № 453/77/П-07 від 29.11.2007, укладеного мiж ЗАТ «Укргаз-Енерго» та НАК «Нафтогаз України».

З матеріалів справи вбачається, що листом від 29.11.2007 № 05-07-04753 ЗАТ «Укргаз-Енерго» надіслало на адресу НАК «Нафтогаз України» підписаний з свого боку проект договору поставки природного газу № 453/77/П-07 від 29.11.2007. Тобто, ініціатором такого договору був саме позивач.

У відповідності до даного договору поставки було визначено зобов`язання продавця (ЗАТ «Укргаз-Енерго») передати покупцю (НАК «Нафтогаз України») та зобов`язання покупця прийняти та оплатити на умовах цього договору природний газ в обсязі до ,00 куб. метрів з ресурсу грудня 2007 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Як вбачається з матеріалів справи, що НАК «Нафтогаз України» було підготовлено та листом від 06.12.2007 № 6/1-2008-6520 надіслано на адресу ЗАТ «Укргаз-Енерго» договір поставки природного газу № 453/77/П-07 від 29.11.2007, підписаний та скріплений печаткою з боку НАК «Нафтогаз України» з протоколом розбіжностей до вказаного договору. В протоколі розбіжностей НАК «Нафтогаз України» зазначило, зокрема, обсяг природного газу - до 3 965 000 000,00 куб. метрів; період поставки - з ресурсу листопада і грудня 2007 року; розрахунок за поставлений природний газ - протягом 25 банківських днів з дати підписання сторонами місячного акту приймання-передачі газу.

Відповідно до повідомлення про вручення листа ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 06.12.2007 № 6/1-2008-6520, ЗАТ «Укргаз-Енерго» отримало договір з протоколом розбіжностей 19.12.2007.

Згідно з ч. 3, 4, 5, 7 ст. 181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Антимонопольного комітету України від 21.06.2007 № 274-р (справа № 28-26.13/39-07) визнано, що ЗАТ «Укргаз-Енерго» та НАК «Нафтогаз України» протягом 2006 року займали монопольне (домінуюче) становище на загальнодержавному ринку природного газу.

04.01.2006 Відкрите акціонерне товариство «Газпром» та НАК «Нафтогаз України» уклали угоду про врегулювання відносин у газовій сфері, відповідно до п. 2 якої в сфері поставок природного газу в Україну сторони узгодили постачальником Компанію РосУкренерго.

Згідно з контрактом купівлі-продажу природного газу в 2006 - 2010 роках, укладеним між ЗАТ «Укргаз-Енерго» та Компанією РосУкренерго предметом контракту є купівля-продаж природного газу туркменського і/або узбецького і/або казахстанського і/або російського походження.

З матеріалів справи вбачається, що у п. 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.05.2007 № 328-р «Про затвердження прогнозного балансу надходження та розподілу природного газу на 2007 рік» було визначено, що ресурси природного газу складаються, зокрема, з надходження всього 59 785 у тому числі: для ЗАТ «Укргаз-Енерго» 53 785 газ компанії «РосУкрЕнерго АГ» для закачування до 6 000 підземних сховищ природного газу.

З наведеного вбачається, що ексклюзивним постачальником імпортованого газу в 2007 році (спірний період) в Україну було ЗАТ «Укргаз-Енерго». Наведено було узгоджено в угоді від 04.01.2006 між Відкритим акціонерним товариством «Газпром» та НАК «Нафтогаз України», у контракті купівлі-продажу природного газу в 2006 - 2010 роках, укладеним між ЗАТ «Укргаз-Енерго» та Компанією РосУкренерго та підтверджується розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.05.2007 № 328-р «Про затвердження прогнозного балансу надходження та розподілу природного газу на 2007 рік».

Доказів передання протоколу розбіжностей до договору № 453/77/П-07 від 29.11.2007 у двадцятиденний строк з дати його отримання до суду, що залишилися неврегульованими в порядку ст. 181 Господарського кодексу України, позивачем не надано, а тому пропозиції другої сторони (ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у даному випадку) вважається прийнятими. А тому посилання позивача на те, що між ним та третьою особою 1 не укладався договорі поставки договору № 453/77/П-07 від 29.11.200 відхиляються як необґрунтовані.

До того ж, у матеріалах справи наявна копія позовної заяви (т. 4, а. с. 153, 154) ЗАТ «Укргаз-Енерго» до НАК «Нафтогаз Укарїни», в якій позивач просив зобов`язати НАК «Нафтогаз Укарїни» підписати акти приймання-передачі природного газу за договором № 453/77/П-07 від 29.11.2007, що свідчать про визнання позивачем такого договору. При цьому, як вбачається з обставин справи, спір стосується лише обсягів переданого газу.

Так, НАК «Нафтогаз Укарїни» листом від 17.01.2008 № 6/1-48-124 передало ЗАТ «Укргаз-Енерго» акти приймання передачі природного газу за листопад № 11-2/07 та грудень № 12/07 за 2007 рік по договору № 453/77/П-07 від 29.11.2007, згідно з якими в листопаді було передано 1 569 690 465 куб. м та в грудні 2 063 843 826 куб. м, разом 3 633 534, 291 тис. куб. м природного газу, загальною вартістю 3 148 094 109, 73 грн.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує наявні в матеріалах справи наступні акти: № 1 від 19.02.2008 та № 2 від 27.02.2008, які підписані та скріплені печаткою позивача про те, що ЗАТ «Укргаз-Енерго» передало, а НАК «Нафтогаз України» прийняло в ПСГ 749 102 713, 25 грн та 2 171 522 550 куб. м природного газу, відповідно. Згідно з п. 2 указаних актів юридична передача природного газу здійснюється відповідно до умов договору №453/77/П-07 від 29.11.2007 та додаткової угоди № 1 від 19.02.2008. Наведе також підтверджує факт прийняття позивачем до виконання та саме виконання договору №453/77/П-07 від 29.11.2007.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи платіжними дорученнями за 19.02.2008 - 26.02.2008, НАК «Нафтогаз України» перерахувало ЗАТ «Укргаз-Енерго» 3 342 677 360, 64 грн з призначенням платежу: оплата за природний газ за договором №453/77/П-07 від 29.11.2007 (т. 4, а.с. 98 - 144).

На підтвердження вчинення (реалізацію договору) ЗАТ «Укргаз-Енерго» видало НАК «Нафтогаз України» наступні податкові накладні: від 19.02.2008 № 910 на суму 898 923 255, 90 грн, від 26.02.2008 № 957 на суму 468 064 100, 00 грн та від 27.02.2008 № 958 на суму 1 975 690 004, 64 грн, всього на 3 342 677 360, 54 грн за загальний обсяг газу 3 858 122 530,74 куб. м, що є навіть більше, ніж стверджує третя особа 1. Відповідно до податкових накладних умови поставки - договір №453/77/П-07 від 29.11.2007.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що повернути отримані кошти в розмір 898 923 256, 00 грн (сума лише в частині) за договором не зміг, оскільки НАК «Нафтогаз України» не надало йому реквізитів для повернення таких коштів. З матеріалів справи вбачається, що з відповідним листом про повернення 898 923 255, 90 грн позивач звернувся до третьої особи 1 листом від 19.02.2008 № 05-14/2-00542/2. Жодних інших звернень або намагань повернути отримані кошти третій особі 1 позивачем здійснено не було. Доказів звернення позивача до третьої особи 1 для повернення решти сплачених за договором № 453/77/П-07 від 29.11.2007 коштів у розмірі 2 443 754 104, 74 грн (3 342 677 360, 64 грн - 898 923 255, 90 грн) матеріали справи не містять. Відповідно, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що прийняття коштів (вчинення конклюдентних дій), сплачених за договором №453/77/П-07 від 29.11.2007, свідчать про прийняття позивачем до виконання договору, що підтверджує факт укладення та реалізації (здійснення поставки) за договором №453/77/П-07 від 29.11.2007.

Водночас, матеріали справи не містять підписаних між ЗАТ «Укргаз-Енерго» та НАК «Нафтогаз України» спільних актів приймання-передачі природного газу, оформлених на виконання договору поставки №453/77/П-07 від 29.11.2007. У зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність доказів учинення дій на реалізацію вказаного договору, зокрема, поставки газу.

При цьому кожна із сторін договору односторонньо підписала такі акти, спір стосується лише об`єму такого газу.

Поставка природного газу на підставі договору № 453/77/П-07 від 29.11.2007 від ЗАТ «Укргаз-Енерго» до НАК «Нафтогаз України» та подальша його реалізація ДК «Газ України» у загальному обсязі 3 633 534, 291 тис. куб. м документального підтверджується крім вищенаведених податкових накладних, платіжних доручень також довідкою ОДУ ПАТ «Укртрансгаз» «Інформація щодо руху природного газу ЗАТ «Укргаз-Енерго» з вересня 2007 по травень 2013 року, де зазначено про використання природного газу для підприємств ТКЕ, бюджетних організацій, відповідно до реєстрів ДК «Газ України» на підставі договору між третьою особою 1 та позивачем від 29.11.2007 № 453/77/П-07. А саме у стовпчику № 6 рядок №18 зазначено: з ресурсу листопада 2007 року відібрано 1 569 690, 465 тис. куб. куб. м, рядок 20: з ресурсу грудня 2007 року відібрано 1 500 168, 011 грн тис. куб. м, рядок 19: з ресурсів грудня 2007 року відібрано 563 675, 815 тис. куб. м, що разом становить 3 633 534, 291 тис. куб. м.

Однак, відсутність підписаних актів приймання-передачі природного газу на відповідні обсяги між ЗАТ «Укргаз-Енерго» та НАК «Нафтогаз України», з урахуванням інших вище встановлених обставин справи, досліджених судом апеляційної інстанції в межах ст. 269 ГПК України доказів, не може свідчити про відсутність господарської операції постачання природного газу. А мотиви частини рішення суду першої інстанції в цій частині підлягають зміні на підставі ст. 277 ГПК України.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов`язків. При цьому загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Цивільного кодексу України).

У відповідності до пункту 1 статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підпунктом 14.1.202 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України передбачено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, під господарською операцією розуміється дія або подія яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі, відомості про яку містяться в первинному документі що підтверджує її здійснення.

Згідно зі ст. 1, ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Отже, одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки правочину наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування витрат та податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.11.2019 №2а/0370/453/12.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Обов`язок доказування і подання доказів норма ст. 74 ГПК України покладає на кожну сторону, яка посилається на відповідні обставини, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, враховуючи факт укладення договору поставки №453/77/П-07 від 29.11.2007 між позивачем та третьою особою 1, прийняття позивачем від НАК «Нафтогаз України» оплати за поставлений газ на загальну суму 3 342 677 360, 54 грн, видачу позивачем третій особі 1 податкових накладних всього на 3 342 677 360, 54 грн за договором поставки №453/77/П-07 від 29.11.2007, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність факту передачі природного газу по договору поставки, оскільки сторонами не складалися акти приймання-передачі. Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявні докази, які підтверджують факт укладення договору, оплату природного газу, подання звітності (податкових накладних), обмін актами приймання-передачі (з різним обсягом газу), є більш переконливими, ніж доводи, що учасниками справи не було спільно підписано акт приймання-передачі, як спростування факту передачі газу та укладення договору поставки №453/77/П-07 від 29.11.2007.

Таким чином, суд апеляційної інстанції частково приймає доводи апеляційної скарги ПАТ «НАК «Нафтогаз України» щодо невідповідності вищенаведених висновків суду першої інстанції. А тому у вказаній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з викладенням її мотивувальної частини у редакції даної постанови на підставі п. 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України.

При цьому правомірним є висновок суду першої інстанції про відхилення посилань відповідача на висновок науково-правової експертизи № 126/9-е вiд 31.01.2008 Інституту держави i права ім. В. М. Корецького НАН України, як на підтвердження факту укладання мiж ЗАТ «Укргаз-Енерго» та НАК «Нафтогаз України» договору поставки природного газу № 453/77/П-07 вiд 29.11.2007, оскільки, питання, пов`язані з укладенням договорів, у відповідності до чинного законодавства віднесено до компетенції суду. У цій частині також відхиляються посилання в апеляційній скарзі ПАТ «НАК «Нафтогаз України», в якій скаржник просив змінити рішення і в цій частині.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що посилання позивача на рішення судів у справі №5011-42/3872-2012 щодо встановлення того, що договір поставки природного газу № 453/77/П-07 вiд 29.11.2007 мiж ЗАТ «Укргаз-Енерго» та НАК «Нафтогаз України» не укладався, газ за цим договором від ЗАТ «Укргаз-Енерго» до НАК «Нафтогаз України» не передавався, акти приймання-передачі не складалися, є безпідставними. З судових рішень у справі №5011-42/3872-2012, вбачається, що в межах розгляду відповідної справи судами не встановлювалось факту укладення чи не укладення договору поставки між позивачем та третьою особою, а тому такі посилання позивача обґрунтовано відхилено.

Крім того, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги посилання сторін на наступні рішення судів у справах: № 910/6260/13, №5011-42/3872-2012, №42/78-17/284, №7/417, №13/5026/2677/2011, №23/81пн/2011, №35/5005/16618/2011, №38/338пн, №5015/7187/11, №5015/7186/11, №15/5025/2134/11, №38/5005/16660/2011, №38/337пн, №3/17-4829-2011, №5015/7173/11, №5010/2392/2011-22/91, №24/335, №5010/2391/2011-15/129, №26/014-12, №05/5004/101/12, №5015/528/12, №5006/24/28/2012, №6/5005/1139/2012, №6/5005/2719/2012, №37/5005/1204/2012, №4/016-12, №18/257/12, №5023/1338/12 в обґрунтування їх доводів щодо обсягів газу у сховищах відповідача з огляду на те, що обставини, встановлені вказаними рішеннями не впливають на вирішення справи по суті щодо визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном. Так само передчасними визнаються посилання ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на договори № 06/07-226, № 06/07-227, № 06/07-228 від 07.02.2007 та №06/07-354 від 26.04.2007, оскільки такі обставини не входять до предмету доказування у даній справі, виходячи з предмету заявленого позивачем позову.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 2 ч. 1. ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення.

За змістом п. 3 ч. 1ст. 277 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, допустив невідповідність висновків таким обставинам, у зв`язку з чим мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з викладенням його мотивувальної частини в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 у справі №5011-74/9393-2012 слід залишити без змін.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 126, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги ПАТ «Укргаз-Енерго» у даній справі без задоволення. Апеляційна скарга ПАТ «НАК «Нафтогаз України» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, із викладенням його мотивувальної частини в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 у справі №5011-74/9393-2012 залишається без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги ПАТ «Укргаз-Енерго» по суті та частковим задоволенням апеляційної скарги ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (в частині зміни мотивувальної частині рішення), понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на позивача в порядку п. 2 ч. 4, ч. 9 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 2 ст. 275, ст. 277, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Укргаз-Енерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 у справі №5011-74/9393-2012 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 у справі № 5011-74/9393-2012 - задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 у справі №5011-74/9393-2012 - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 у справі №5011-74/9393-2012 залишити без змін.

4. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Приватне акціонерне товариство «Укргаз-Енерго».

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Укргаз-Енерго» (01004, м. Київ, вулиця Червоноармійська/басейна, будинок 1-3/2, літера «А», секція «С-1», «С-2», код 34003224) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, код 20077720) 32 726, 50 (тридцять дві тисячі сімсот двадцять шість) грн 50 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 13.02.2020

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

Є.Ю. Пономаренко