РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.02.2020Справа № 910/17517/19

За позовом Приватного підприємства «Колос»

до Фізичної особи-підприємця Осипець Вікторії Іванівни

про стягнення 2 599,07 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мухіна Я.І.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Колос» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Осипець Вікторії Іванівни (відповідач) про стягнення 2 599,07 грн на підставі Договору № 30/КВ-135СО від 15.09.2015 поставки м`ясо-ковбасної продукції, з яких: 2 045,32 грн основного боргу, 23,20 грн 3% річних, 272,28 грн пені, 204,53 грн штрафу, 53,74 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач згідно видаткової накладної № 157 від 05.02.2019 отримав поставлений позивачем товар на загальну суму 2 045,32 грн, проте не розрахувався за поставлений товар.

Безпосередньо у позовній заяві позивачем наведено клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження та за відсутності представника позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 позовну заяву Приватного підприємства «Колос» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/17517/19 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/17517/19.

Зокрема, поштове відправлення з ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 у справі № 910/17517/19 було направлене відповідачу за адресою: АДРЕСА_2, вказаною у позовній заяві, яка відповідає адресі місцезнаходження відповідача, що підтверджується наявним в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Враховуючи, що ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 у справі № 910/17157/19 було надіслано за належною адресою, тобто повідомленою суду позивачем, яка відповідає адресі, зазначеній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку про те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від останніх до суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Відповідачем без поважних причин відзив на позовну заяву у встановлений строк до суду не подано.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву та додані до неї докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

15.09.2015 між Приватним підприємством «Колос» (постачальник, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Осипець Вікторією Іванівною (покупець, відповідач) був укладений Договір № 30/КВ-135СО поставки м`ясо-ковбасної продукції (далі - Договір або Договір № 30/КВ-135СО від 15.09.2015), відповідно до умов п. 1.1 якого постачальник зобов`язується постачати, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати м`ясні та ковбасні вироби, надалі - товар, за асортиментом та цінами згідно накладних, які є невід`ємними частинами цього договору, на умовах, визначених цим договором.

Найменування товару, що постачається за даним договором визначається в замовленнях за бажанням покупця з урахуванням його можливостей щодо реалізації або в Специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2Договору).

Сума даного договору визначається із суми всіх сум поставок згідно накладних (п. 1.3 Договору).

Згідно п. 2.3 Договору покупець розраховується за товар, що постачається за даним договором, в безготівковому порядку або іншим чином, що не заборонений законодавством, протягом 14 (чотирнадцяти) календарних дні з моменту отримання товару.

За змістом пункту 2.4 Договору всі розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України - гривні, шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок постачальника, або іншим чином, що не заборонений законодавством. Датами здійснення оплати покупцем за цим договором є дні фактичного зарахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника. Прийняття товару по накладній, що підписана представником, або уповноваженою особою та завірена печаткою (штампом) покупця є підставою щодо узгодження асортименту, кількості та ціни товару, строку поставки і не може бути підставою для виникнення суперечок у зв`язку з цим (п. 2.5 Договору).

Пунктом 7.1 Договору сторони погоди, що, у випадку несвоєчасної оплати товару, покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню, що обчислюється від вартості несвоєчасно оплачених товарів за кожен день простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє у період, за який нараховується пеня.

У пункті 7.2. Договору сторони передбачили, що у випадку, коли прострочення оплати перевищує 20 календарних днів, покупець додатково до санкцій, передбачених п. 7.1, зобов`язаний сплатити на користь постачальника штрафну неустойку у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості.

Сторони погодили, що даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Даний договір діє до кінця поточного року, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань згідно цього договору. Якщо до закінчення строку жодна зі сторін письмово не заявить про його закінченні або зміну, то договір вважається продовженим на наступний календарний рік і так далі (п. 8.1, 8.2, 8.3 Договору).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 2 045,32 грн, що підтверджується видатковою накладною № 157 від 05.02.2019 грн та товарно-транспортною накладною № КС-0000157 від 05.02.2019.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що відповідач всупереч взятим на себе зобов`язанням за Договором, оплати за поставлений позивачем товар не здійснив, у зв`язку з чим, у позивача виникла заборгованість у сумі 2 045,32 грн.

У зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивачем нараховані: пеня у розмірі 272,28 грн, штраф у розмірі 204,53 грн, 3% річних у розмірі 23,20 грн та інфляційні втрати у розмірі 53,74 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як підтверджено наявною в матеріалах справи видатковою накладною № 157 від 05.02.2019 позивач поставив відповідачу товар на суму 2 045,32 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Пунктом 2.3. Договору сторони погодили, що оплата здійснюється протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту отримання товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на встановлені Договором строки оплати, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату за поставлений позивачем товар згідно видаткової накладної № 157 від 05.02.2019 у строк до 19.02.2019 вклячно.

Отже, погоджений сторонами строк оплати за поставлений товар є таким, що настав.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачем зобов`язання за Договором у сумі 2 045,32 грн, доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про задоволення в повному обсязі позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 2 045,32 грн.

У зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивачем нараховані: пеня у розмірі 272,28 грн, штраф у розмірі 204,53 грн, 3% річних у розмірі 23,20 грн та інфляційні втрати у розмірі 53,74 грн.

За змістом ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за поставлений товар передбачена у п. 7.1. договору, відповідно до якого сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати товару відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача пеню, що обчислюється від вартості несвоєчасно оплачених товарів за кожен день простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє у період, за який нараховується пеня.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

У пункті 7.2 Договору сторони передбачили, що у випадку, коли прострочення оплати перевищує 20 календарних днів, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача штрафну неустойку у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості.

Враховуючи наявність прострочення з оплати товару понад 20 календарних днів, суд вважає обґрунтованим нарахування відповідачем штрафу на підставі п. 7.2 Договору.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З розрахунку позивача вбачається, що нарахування інфляційних втрат здійснюється з березня по травень 2019 року.

Розрахунок інфляційних втрат у сумі 53,74 грн є арифметично вірним, у зв`язку із чим вимоги у цій частині суд задовольняє повністю.

Згідно з розрахунком позовних вимог, позивач здійснює нарахування пені та 3% річних на заборгованість за видатковою накладною № 157 від 05.02.2019 за період з 20.02.2019 по 07.07.2019.

Перевіривши розрахунок пені, доданий позивачем до позовної заяви, судом встановлено, що сума пені є більшою, ніж заявлено позивачем до стягнення, проте, оскільки суд відповідно до ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 272,28 грн пені.

Розрахунок штрафу у сумі 204,53 грн є арифметично вірним, а тому вимоги у цій частині суд також задовольняє.

Перевіривши розрахунок 3% річних, наведений позивачем в позовній заяві, судом встановлено, що 3% річних становлять 23,20 грн, а тому суд задовольняє позовні вимоги у цій частині в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами стст 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно із стст 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд задовольняє позовні вимоги Приватного підприємства «Колос» в повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 1 921,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500,00 грн.

Згідно ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Так, матеріали справи містять: копію Угоди про надання правової допомоги та представництва (у господарській справі) від 08.07.2019, копію акта здачі-приймання виконаних робіт від 10.07.2019, копію платіжного доручення № 2258 від 10.07.2019 на суму 2 500,00 грн, ордер серії ЧЦ № 30220 від 24.07.2019 на надання правової допомоги адвокатом Бігусяком Михайлом Васильовичем на підставі Договору про надання правової допомоги б/н від 08.07.2019.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Відтак, з огляду на викладене вище, враховуючи надані позивачем докази щодо правомірності стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, категорію справи та розмір таких витрат, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню в повному обсязі.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та задоволення позову, судовий збір у сумі 1 921,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 500,00 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Осипець Вікторії Іванівни ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства «Колос» (58002, м. Чернівці, пл. Театральна, буд. 6; ідентифікаційний код 14257808) 2 045,32 грн (дві тисячі сорок п`ять гривень 32 коп.) заборгованості, 272,28 грн (двісті сімдесят дві гривні 28 коп.) пені, 204,53 грн (двісті чотири гривні 53 коп.) штрафу, 23,20 грн (двадцять три гривні 20 коп.) 3% річних, 53,74 грн (п`ятдесят три гривні 74 коп.) інфляційних втрат, 1 921,00 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню 00 коп.) судового збору та 2 500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (чч 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені стст 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 14.02.2020.

Суддя Гумега О.В.