АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року м. ОдесаСправа № 916/3097/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., ФілінюкІ.Г.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ДП "Адміністрація морських портів України" - адвокат Гольчановський Г.С.

від ТОВ "КРАНШИП" - адвокат Яловенко К.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 16.12.2019

по справі №916/3097/19

за позовом Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту)

до Товариства з обмеженою відповідальністю „КРАНШИП

про зобов`язання вчинити певні дії

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „КРАНШИП

до Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту)

про стягнення 137518,94 грн.

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2019 р. Державне підприємство „Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) (далі ДП „АМПУ в особі Миколаївської філії) звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „КРАНШИП (далі ТОВ „КРАНШИП) в якому просило зобов`язати відповідача припинити протиправні дії з односторонньої відмови від виконання зобов`язання за Договором №30-П-АМПУ-16 від 10.02.2016, що порушують права позивача, а саме зобов`язати відповідача оформити та повернути позивачеві підписані та скріплені власною печаткою примірки Актів наданих послуг (виконаних робіт) по договору за червень-липень 2017.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.12.2019 задоволено клопотання ТОВ „КРАНШИП про закриття провадження та закрито провадження справі №916/3097/19 за первісними позовом.

В мотивах оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції пославшись на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 11.09.2018 по справі №905/1926/16, зазначив, що вимога первісного позивача, не може бути предметом позову, оскільки наведені у вимогах акти є підтвердженням наявності чи відсутності фактів передачі однією стороною та прийняття іншою стороною предмета договору (в цій справі надання та прийняття відповідних послуг). Тобто такий акт є лише доказом виконання сторонами обов`язків за укладеним договором, а підписання акту не може розглядатись як окремий обов`язок щодо виконання сторонами договірних зобов`язань.

За твердженням місцевого господарського суду, предметом позову не може бути встановлення обставини, зокрема, обов`язок оформлення документів, які виступають доказами у цій же справі. Так, Акти наданих послуг (виконаних робіт) по договору №30-П-АМПУ-16 від 10.02.2016 р. за червень-липень 2017 р. підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову.

На думу суду першої інстанції, ініціювання розгляду справ про зобов`язання підписати акт наданих послуг (виконаних робіт) може передбачати намір позивача встановити преюдиціальні обставини (факти) для подальшого пред`явлення позову про стягнення заборгованості за такі надані послуги, однак вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Також місцевим господарським судом відзначено, що заявлена первісним позивачем у цій справі вимога не приводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення. Вимога первісного позивача у цій справі не відповідає належним способам захисту прав, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не приводить до поновлення порушеного права позивача.

З урахуванням наведеного, пославшись на приписи ст.ст.12, 231 ГПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість закриття провадження у справі.

Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулося ДП „АМПУ в особі Миколаївської філії з апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Одеської області від 16.12.2019 у справі №916/3097/19 про закриття провадження, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування свої вимог апелянт зазначає, що предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога припинити протиправні дії з односторонньої відмови від виконання зобов`язання за Договором, а саме - зобов`язати ТОВ «Краншип» оформити та повернути підписані та скріплені власною печаткою примірники Актів наданих послуг (виконаних робіт) за червень - липень 2017 року. Підставами позову є відмова ТОВ «Краншип» від виконання зобов`язань щодо наданих послуг, які ДП «АМПУ» надало а ТОВ «Краншип» визнало ще у 2017 році. У зустрічному позові ТОВ «Краншип» також не підтверджує актами наданих послуг (виконаних робіт) будь-які фактичні дані, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Таким чином, акти наданих послуг (виконаних робіт) не є доказами у цій або будь-якій іншій справі, а протилежні висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

За твердженням апелянта, у позовній заяві та протягом усього часу розгляду справи ДП „АМПУ в особі Миколаївської філії послідовно зазначає, що порушенням договірного зобов`язання у вигляді не підписання актів наданих послуг (виконаних робіт) порушуються такі права, як здійснення бухгалтерського обліку господарських операцій з послуг, які оплачуються портовими зборами, перешкоджання у здійсненні розрахунків податкових зобов`язань перед державним бюджетом, порушує майнові інтереси позивача. Проте, судом першої інстанції, цим доводам не надано жодної оцінки, хоча вони є істотними, зачіпають майнові права позивача у правовідносинах з іншими суб`єктами господарського оборогу та фіскальними органами, впливають на його репутацію, як платника податків, та відкривають можливості для фінансових санкцій за неналежне ведення бухгалтерського обліку чи повної сплати податків.

На думку скаржника, невиконання договірних зобов`язань саме по собі свідчить про порушення прав іншого суб`єкта вказаних правовідносин, і, як наслідок гарантоване право звернутися до суду, який, встановивши обставини справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку, повинен зробити висновок про те, чи були порушені права позивача та яким чином, у випадку порушення, вони мають бути поновлені.

Апелянт відзначає, що звернення до суду, у даному випадку, пов`язане з невиконанням відповідачем договірних зобов`язань. Так, норми матеріального права, зокрема, ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 530, 610 ЦК України, передбачають можливість захисту порушеного права саме у зв`язку з невиконанням зобов`язання вчинити певні дії.

Також скаржник наголошує на тому, що ухвалою від 22.10.2019 суд першої інстанції відкрив провадження у справі. Відповідно до п.1 ч.1 ст.175 ГПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Оскільки ця норма ГПК не була застосована судом першої інстанції на стадії відкриття провадження, то й не було підстав постановляти ухвалу про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України.

Скаржник вважає, що місцевий господарський суд, дійшовши в оскаржуваній ухвали висновку про те, що суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог, фактично ототожнив закриття провадження у справі та відмову в задоволенні позову.

Крім того апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції на неможливість розгляду вказаного спору в будь-якому суді є небезпечним та обмежувальним щодо реалізації права особи на доступ до правосуддя та порушення вимог статті 124 Конституції України, яка передбачає поширення юрисдикції судів на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Зазначений вище висновок суду, на думку апелянта, прямо протирічить і вимогам статті 5 ГПК України, оскільки при виявленні, що закон чи договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Однак у жодному випадку суд не наділений повноваженнями закривати особі доступ до правосуддя у будь-який спосіб.

Вважає апелянт необґрунтованим й посилання суду першої інстанції на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11,09.2018 по справі №905/1926/16, оскільки суд в ухвалі на стадії підготовчого провадження не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Також в означеній постанові зазначено, що вона прийнята з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, касаційним судом визначено, що ініціювання розгляду справ про зобов`язання підписати акт приймання-передачі товару може передбачати намір позивача встановити преюдиціальні обставини (факти) для подальшого пред`явлення позову про стягнення заборгованості за поставлений товар. Касаційний господарський суд дійшов таких висновків, зокрема, виходячи з того, що між сторонами цього спору одночасно вирішується спір в іншій справі про стягнення заборгованості за тим же Договором.

Проте, в оскаржуваній ухвалі, суд першої інстанції не встановив намір позивача встановити преюдиціальні обставини (факти) для подальшого пред`явлення позову про стягнення заборгованості. У позові та інших документах у справі ДП «АМПУ» зазначає про відсутність заборгованості.

Щодо висновку суду першої інстанції про неможливість виконання рішення суду, у разі задоволення позову, апелянт зазначає, що порядок виконання рішень немайнового характеру передбачений розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, передбачений статтю 63 цього Закону. Також відповідні норми містяться у розділі IХ Інструкції з організації примусового виконання рішень.

З урахуванням вищевикладеного апелянт вважає, що в оскаржуваній ухвалі недоведені обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушенні норми процесуального права та неправильно застосуванні норм матеріального права, які призвели до постановления помилкової ухвали.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 відкрито апеляційне провадження з перегляду ухвали Господарського суду Одеської області від 16.12.2019 та призначено справу до розгляду на 12.02.2020.

03.02.2020 судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ „КРАНШИП в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що у цій справі позов ДП „АМПУ в особі Миколаївської філії про зобов`язання ТОВ «Краншип» підписати Акти наданих послуг, з конкретно визначеними показниками, поданий саме для встановлення юридичного факту, який входить до підстав позову - встановлення правильності нарахування та визначення вартості зборів в таких актах. Тобто вирішення спору про вартість послуг, що виходить за предмет заявленого позову (про зобов`язання вчинити дії). Ініціювання розгляду цієї справи має на меті виключно встановлення преюдиціальних обставин (фактів) для подальшого їх використання в процесах по поверненню залишку переплат з портових зборів.

Відповідач вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що оскільки на стадії відкриття провадження у справі суд не застосував приписів п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України, у нього були відсутні підстави для закриття провадження у справі на п.1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки чинне законодавство встановлює право господарського суду досліджувати питання чи підлягає спір вирішенню в порядку господарського судочинства, як на стадії порушення провадження у справі, так і після його відкриття, жодних обмежень щодо зазначеного права господарського суду ГПК України не містить.

Щодо обрання позивачем правильного способу захисту своїх прав, відповідач зазначає, що ТОВ «Краншип» неодноразово зазначало, що не підписанням Актів не порушуються права позивача на належне підтвердження бухгалтерського та податкового обліку. Доходи, зобов`язання з ПДВ від портових зборів, суми наданих послуг належним чином відображені на підставі всього комплексу інших документів при наданні послуг (документів на оплату, податкові накладні, остаточні рахунки). Так, остаточні рахунки з портових зборів оплачені та містять усі реквізити, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, які визначають вимоги до змісту первинних документів, та виходячи з зазначених норм, є підставою для відображення операцій в бухгалтерському обліку, та відповідно до п. 44.1 ПК України є підставою для податкового обліку, без складання Актів прийому - передачі наданих послуг (виконаних робіт).

З приводу посилання апелянта на постанову Верховного суду від 20.03.2019 року по справи №915/172/18 відповідач зазначає, що у даній справі позовні вимоги полягали у підтвердженні існування між сторонами правовідносин за договором про встановлення сервітуту, що реалізовувалось через складення певних документів з боку відповідача, прийняття оплат, реєстрації податкових накладних. При цьому вимога підписати акти була похідною (однією із вимог про виконання договору в цілому). Проте, у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, жодна зі сторін Договору не заперечує існування правовідносин між ними за договором. Більш того, на відміну від вимог у справі №915/172/18 позовні вимоги ДП „АМПУ в особі Миколаївської філії у справі №916/3097/19 містять єдину вимогу щодо підписання конкретних актів з конкретним найменуванням послуг (робіт), конкретними показниками їх обсягу та вартості.

Відповідач наголошує, що предметом позову не може бути встановлення обставин, зокрема, обов`язок оформлення документів, які виступають доказами у справі. Так, Акти наданих послуг (виконаних робіт) підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову, а саме надання Позивачем послуг з портових зборів визначеної вартості та їх прийняття Відповідачем.

У судовому засіданні від 13.02.2020 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою на наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача надав пояснення відповідно до яких не погоджується з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задовлення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДП "Адміністрація морських портів України" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

В силу приписів статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з статтею 2 ГПК України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до положень статей 12, 13 ГПК України місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, а отже, розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 цього Кодексу, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

За змістом положень вказаних норм правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом відкриття провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, ДП „Адміністрація морських портів України самостійно та на власний розсуд визначило предмет позову, а саме зобов`язання відповідача припинити протиправні дії з односторонньої відмови від виконання зобов`язання за Договором №30-П-АМПУ-16 від 10.02.2016, що порушують права позивача та зобов`язання відповідача оформити та повернути позивачеві підписані та скріплені власною печаткою примірки Актів наданих послуг (виконаних робіт) по договору за червень-липень 2017.

Проте вимога про зобов`язання відповідача оформити та повернути позивачеві підписані та скріплені власною печаткою примірки Актів наданих послуг (виконаних робіт) по договору за червень-липень 2017, не може бути предметом позову, оскільки такі акти є підтвердженням наявності чи відсутності фактів передачі однією стороною та прийняття іншою стороною предмета договору (в цій справі надання позивачем та прийняття відповідачем певних послуг). Тобто такий акт є лише доказом виконання сторонами обов`язків за договором, а підписання акту не може розглядатись як окремий обов`язок щодо виконання сторонами договірних зобов`язань.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту наявних у матеріалах справи актів, які позивач просить зобов`язати відповідача оформити належним чином, вбачається, що вони містять суми адміністративного, карабельного, причального та санітарного зборів та складені на виконання укладеного між сторонами договору №30-П-АМПУ-16 від 10.02.2016.

Згідно відомостей, які є загальнодоступними та містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, між сторонами існував спір, який пов`язаний з незгодою ТОВ "КРАНШИП" із визначеними ДП „Адміністрація морських портів України зборами. Так, у справі № 915/397/18, ТОВ "КРАНШИП" в обґрунтування позовних вимог ТОВ "Краншип" послалось на неналежне виконання Адміністрацією умов укладеного між ними договору №30-П-АМПУ-16 від 10.02.2016 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України, а саме: приписів пункту 3.12 зазначеного договору щодо повернення залишку переплат по попереднім рахункам по портовим зборам за заходи на зовнішній рейд порту та виходи із зовнішнього рейду порту в травні 2017 року буксирів позивача "Топаз-Н", "Торнадо", "Туман", "Юпітер". За твердженням позивача, відповідачем виставлялися остаточні рахунки по портовим зборам по буксирам ТОВ "Краншип" із їх нарахуванням за ставками як для суден групи "А", в той час як зазначені судна мають кваліфікуватися як судна групи "Е", що звільнені від сплати портових зборів.

Відтак, фактично предметом позову у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції є встановлення ДП „Адміністрація морських портів України певних обставин, зокрема, обов`язок оформлення документів, які виступають доказами у справі.

Проте, колегія суддів зазначає, що предметом позову не може бути встановлення обставини, зокрема, обов`язок оформлення документів, які виступають доказами у справі. Так, акти наданих послуг підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі у постанові від 11.09.2018 по справі №905/1926/16 дійшла висновку, що вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Однак, заявлена позивачем у цій справі вимога не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Судова колегія також зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 по справі №905/1926/16 уточнила, що спори про зобов`язання надати чи підписати акт приймання-передачі товару не можуть бути розглянуті й у порядку іншого (ніж господарське) судочинство.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Тобто провадження у справі підлягає закриттю, якщо при її розгляді буде встановлена непідвідомчість справи господарському суду (стаття 12 цього ж Кодексу).

За приписами ч.ч.1, 4 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи висловлену Великою Палатою Верховного Суду правову позицію у справі №905/1926/16 зі спору, що виник з подібних правовідносин, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо закриття провадження у справі первісного позову, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

З урахуванням наведеного судова колегія суддів не приймає до уваги висловлені апелянтом заперечення з приводу того, що суд не наділений повноваженнями закривати особі доступ до правосуддя у будь-який спосіб.

Колегією суддів не приймаються до уваги твердження апелянта з приводу того, що порушенням договірного зобов`язання у вигляді не підписання актів наданих послуг (виконаних робіт) порушуються такі права, як здійснення бухгалтерського обліку господарських операцій з послуг, які оплачуються портовими зборами, перешкоджання у здійсненні розрахунків податкових зобов`язань перед державним бюджетом, порушує майнові інтереси позивача, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Судова колегія також не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що встановивши відсутність порушеного права позивача, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову, а не закривати провадження, оскільки у даному випадку судом не розглядається справи по суті та не вирішується питання щодо наявності або відсутності порушеного права позивача. Підставою для закриття провадження у справі є те, що такий спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта з приводу безпідставності закриття провадження, після винесення судом першої інстанції ухвали про відкриття провадження у справі, оскільки чинне процесуальне законодавство не містить жодних заборон щодо закриття провадження у справі на стадії підготовчого провадження.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегією суддів залишаються поза увагою.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 16.12.2019 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 16.12.2019 р. у справі №916/3097/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 18.02.2020.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.