ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Верховному Суду
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Корсака В.А.
суддів: Владимиренко С.В.
( в порядку статті 11 Господарського процесуального кодексу України)
колегії суддів Північного апеляційного господарського суду до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень пункту 12 частини 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна
Обставини судової справи встановлені судами.
У квітні 2018 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях було прийняте рішення про приватизацію пакета акцій ПрАТ "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" та затверджені умови продажу.
За результатами проведеного електронного аукціону 30 жовтня 2018 року ОСОБА_1 став переможцем електронних торгів по лоту об`єкта державної власності - пакета акцій розміром 25% статутного капіталу ПрАТ "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч", про що був складений відповідний протокол.
У подальшому - 8 листопада 2018 року, після перевірки відповідачем документів покупця об`єкту приватизації організатор аукціону - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях було видано наказ про відмову у затвердженні вказаного протоколу.
Підставою для такого рішення слугувало те, що переможець електронного аукціону не відповідає вимогам пункту 12 частини 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", від 18 січня 2018 року N 2269-VIII.
Відповідно до цієї норми, покупцями об`єктів приватизації не можуть бути особи, які були стороною продажу об`єкта приватизації в Україні і з якими було розірвано договір купівлі-продажу об`єкта приватизації у зв`язку з порушенням з боку таких осіб, а також пов`язані з ними особи.
Організатором аукціону було встановлено, що переможець ОСОБА_1 є особою, з якою у 2017 році були розірвані у судовому порядку угоди купівлі-продажу об`єкта приватизації, у зв`язку з порушенням з боку цієї особи. На цій підставі переможець аукціону був визнаний особою, яка не має права бути покупцем.
Під час розгляду цієї судової справи Північним апеляційнім господарським судом колегія суддів дійшла до висновку, що норма Закону, викладена в пункті 12 частини 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", від 18 січня 2018 року N 2269-VIII не підлягає застосуванню до спірних правових відносин, оскільки суперечить положенням статей 41, 42 та 58 Конституції України.
Колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне
7 березня 2018 набрав чинності Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна", від 18 січня 2018 року N 2269-VIII згідно з яким втратив чинність Закон України "Про приватизацію державного майна".
Цей Закон регулює правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим.
Закон визначає, що приватизація державного або комунального майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями.
Відповідно до ч. 9 ст. 14 указаного Закону орган приватизації з продажу об`єкта малої приватизації не затверджує протокол електронних торгів, не укладає договір купівлі-продажу за результатами продажу на аукціоні чи застосування процедури викупу із потенційним покупцем, який не відповідає вимогам статті 8 цього Закону.
Пунктом 12 частини 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", N 2269-VIII, на відміну від старого Закону, введено додаткове обмеження брати участь у приватизації для окремої категорії осіб.
Відповідно до цієї норми, покупцями об`єктів приватизації не можуть бути особи, які були стороною продажу об`єкта приватизації в Україні і з якими було розірвано договір купівлі-продажу об`єкта приватизації у зв`язку з порушенням з боку таких осіб, а також пов`язані з ними особи.
Це обмеження за своїм правовим змістом належить до інституту юридичної відповідальності.
За загальним правилом юридична відповідальність це застосування до винної особи примусових заходів за вчинене правопорушення.
Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.
За висновком суду пункт 12 частини 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", N 2269-VIII не відповідає вимогам загальних принципів щодо якості закону, оскільки не визначає періоду дії примусових заходів у вигляді позбавлення права приймати участь в приватизації державного і комунального майна. Норма Закону не містить періоду дії, як на минулий час, так і на майбутнє. Таким чином, у разі виявлення підстав для такої відповідальності вона фактично встановлюється на невизначений строк, тобто для фізичних осіб пожиттєво, а для юридичних осіб назавжди.
Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.
Відповідно до сталої позиції Європейського суду з прав людини, закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований достатньо чітко для того, щоб вона могла передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права - одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих конвенцією.
Відповідно, закон має досить чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства (котре, безумовно, не може передбачити всі можливі випадки) значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від кількості й статусу осіб, котрих воно стосується.
У цивільному законодавстві відсутня норма-дефініція, яка б закріплювала легальне визначення поняття "цивільно-правова відповідальність".
Відповідно до ст. 14 Цивільного кодексу України, виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
За загальним правилом, юридична відповідальність - це застосування до винної особи примусових заходів за вчинення правопорушення.
Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.
За приписами статті 58 Конституції України та частини 2 статті 5 Цивільного кодексу України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з частиною 3 статті 5 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Так, законодавцем у частині 1 статті 58 Конституції України передбачено принцип прямої дії нормативно-правових актів, що полягає в тому, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тобто врегульовують суспільні відносини, що виникли після набрання ними чинності, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовуються відповідальність особи.
Вказана норма означає, що нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності, у зв`язку із чим це слід розуміти так, що чинність починається з моменту набрання цим актом сили і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року у справі № 1-зп/1997 про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України).
Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 3 жовтня 1997 року по справі № 4-зп/1997, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. З прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (справа за конституційним зверненням ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України).
Отже, за загальним правилом, новий акт законодавства застосовується до тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. В той же час, це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте, надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Наведені висновки викладені в рішеннях Конституційного суду України від 05.04.2001 за №3-рп/2001 та від 09.02.1999 за №1-рп/99.
У свою чергу, зі змісту цього Закону, в тому числі пункту 12 ч. 2 ст. 8, не вбачається, що вказаний нормативно-правовий акт має зворотню дію в часі.
Згідно з ст. 11 ГПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
У доповіді Венеціанської комісії "Про верховенство права" вказано, що складовими верховенства права є обов`язковість зрозумілості, ясності та передбачуваності положень закону та обов`язковість реалізації владних повноважень відповідно до закону, справедливо та розумно.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 N 15-рп/2004).
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Sunday Times v. United Kingdom" вказано, що закон повинен бути досить доступним, він повинен служити для громадянина відповідним орієнтиром, достатнім у контексті, в якому застосовуються певні правові норми у відповідній справі; норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає можливість громадянинові регулювати свою поведінку. У справі "Steel and others v. The United Kingdom" наголошено, що Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, аби дати змогу громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
У справі "Щокін проти України" щодо передбаченої Конвенцією вимоги "якості закону" ЄСПЛ вказав, що наявність в національному законодавстві правових актів, які передбачають можливість різного тлумачення питання, та відсутність необхідної чіткості та точності, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією.
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" вказано, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів.
Відповідно до п.п.41, 52 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов`язкових елементів поняття "верховенство права" є "заборона свавілля", який означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснювались у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.
У рішенні Європейського Суду з прав людини від 09.01.2013 р. у справі "Волков проти України" зазначено, що в країнах повинен діяти принцип правової визначеності, який зобов`язує держави та їх органи здійснювати реалізацію прав та їх захист шляхом прийняття законодавства з чітким правовим визначенням спірних правовідносин та гарантує громадянам очікувати від держав та їх органів своєчасних та вичерпних дій відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно з усталеною прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини, основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам.
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", від 20.05.2010 і "Тошкуце та інші проти Румунії", від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", та "Беєлер проти Італії"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач намагався шляхом приймання участі у процедурі електронного аукціону щодо продажу об`єкта приватизації, набути право власності на пакет акцій розміром 25 % статутного капіталу ПрАТ "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч", у спосіб визначений законом і, ставши переможцем аукціону, він мав достатньо обґрунтовану можливість реалізувати свої права щодо набуття права власності на зазначене майно.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Прийнявши пункт 12 ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" від 18 січня 2018 року N 2269-VIII в зазначеній редакції, законодавець таким чином встановив додаткову відповідальність за вчинене правопорушення, у вигляді обмеження права бути покупцем об`єкту приватизації особам, які були стороною продажу об`єкта приватизації в Україні і з якими було розірвано договір купівлі-продажу об`єкта приватизації у зв`язку з порушенням з боку таких осіб, а також пов`язані з ними особи.
Цивільна правова відповідальність це - встановлені законом юридичні наслідки за невиконання або неналежне виконання особою обов`язків, зобов`язань, що пов`язані з порушенням суб`єктивних цивільних прав другої сторони.
Інститут юридичної відповідальності базується на загальних принципах, які відображають суть, природу та призначення цього правового інституту. В той же час, принципи юридичної відповідальності виражають сутність і соціальне призначення юридичної відповідальності, а також визначають закономірності її функціонування та порядку реалізації.
Зазначена редакція пункту 12 ч. 2 ст. 8 Закону не відповідає принципам юридичної відповідальності, які визначають її зміст, функції, підстави, гарантії, процедури здійснення та її часові межі.
Поряд з цим, слід зазначити, що юридична відповідальність, незважаючи на те, чи є вона негативною або позитивною до відповідної особи, повинна базуватися на нормах закону. Лише за умови режиму законності юридична відповідальність досягає своєї мети - стимулювання правомірної поведінки суб`єктів права та виконання обов`язків, передбачених нормами. Зокрема, принцип рівності, що є характерним для позитивної юридичної відповідальності демонструє можливість суб`єкта права ухилення від небажаної для держави і суспільства поведінки та стимулює його до усвідомлення негативних наслідків у випадку невиконання ним норм права. Позитивна юридична відповідальність невід`ємно пов`язана з таким явищем як праворозуміння і призводить до того, що особа, виконуючи вимоги закону, обмежує власні інтереси та формує в собі відповідальне ставлення до власних дій.
До того ж, не визначення часових меж дії заборони бути покупцем, фактичне встановлення такої заборони безстроково, на думку колегії, порушує дотримання розумного та справедливого балансу між правопорушенням і мірою покаранням за це правопорушення.
Стаття 41 Конституції України, серед іншого передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Безстрокове позбавлення можливості використати своє законне сподівання щодо участі в правових відносинах пов`язаних з набуттям права власності на об`єкти в порядку приватизації, суттєво впливає на реалізацію зазначеного конституційного права.
Зважаючи на конкретні обставини, правовідносини, які виникли між сторонами охоплюються змістом статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини (далі стаття 1 Першого протоколу), яка, як і практика Європейського Суду з прав людини застосовуються як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV).
Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, поняття "майно" може означати "існуюче майно" або "активи", включаючи "права вимоги", стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункти 32-35 рішення у справі "Стретч проти Сполученого Королівства").
Відповідно до статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Конвенція захищає право особи на справедливий суд в розумінні прав та обов`язків особи цивільного характеру, отже дія Конвенції поширюється як на захист майнових прав, так і на захист інтересу людини, який не суперечить засадам цивільного законодавства.
Поняття "власність", яке передбачене частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, воно охоплює певні інші права та інтереси, які не є обмеженими в розумінні Конвенції (майнові інтереси на отримання пільг, компенсацій, заробітної плати).
Зокрема, вказана стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам - вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій (пункт 61 рішення у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції").
Таким чином, не визначення чітких часових меж дії відповідальності, можна вважати таким, що являє собою втручання у право реалізувати "законні сподівання" незалежно від того, чи вважається це втручанням "на мирне володіння своїм майном" у значенні першого речення статті 1 Першого протоколу, чи позбавленням його майна у значенні другого речення цієї статті, а застосовані в цій справі принципи, є одними й тими самими - вони вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог цієї статті згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Європейського Суду.
Також, зазначеною нормою Закону не враховано вимоги ст. 58 Конституції України, в якій визначено, ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом, як правопорушення.
Ця норма Конституції визначає пов`язаність правопорушення та відповідальності за нього. Кожна особа, вчиняючи правопорушення повинна бути обізнана про відповідальність, яка нерозривно пов`язана з цим правопорушенням та є його невідворотним наслідком.
Отже, виходячи із зазначеного, не можуть застосовуватися нормативно-правові акти, які вводять додаткову відповідальність до порушень, які були вчинені до набрання такими нормативно-правовими актами законної сили.
Колегія суддів зауважує, що ст. 58 Конституції України є нормою-принципом і містить загальне правило, яке стосується всіх видів юридичної відповідальності. Ця норма встановлює основні засади, які є універсальними і імперативними.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що не тільки конкретно наведена частина статті, а і Закон в цілому, не містять положень щодо застосування цієї додаткової юридичної відповідальності за вчинене правопорушення у часі. Тобто, для застосування положення цієї статті Закону взагалі не встановлено часових меж, періоду дії обмеження бути покупцем.
Норма, якою встановлено безстрокову заборону участі в приватизації, на думку колегії, суперечить вимогам статті 42 Конституції України.
Згідно з частиною першою цієї статті Конституції, кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.
Відповідно до частини другої статті 3 ГК України, господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
Відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" від 18 січня 2018 року N 2269-VIII передбачено, що основною метою приватизації є прискорення економічного зростання, залучення іноземних і внутрішніх інвестицій, зменшення частки державної або комунальної власності у структурі економіки України шляхом продажу об`єктів приватизації ефективному приватному власнику.
Встановлення обмежень щодо участі в приватизації, як діяльності пов`язаної з підприємництвом, з порушенням вимог щодо якості Закону, впливає на реалізацію конституційного права на підприємницьку діяльність.
При цьому, колегія суддів також зазначає, що право держави встановлювати додаткову відповідальність у вигляді позбавлення бути покупцем за вчинене правопорушення не заперечується, але, закон який встановлює таку відповідальність повинен відповідати вимогам якості - де одним із найважливіших критеріїв є повнота закону.
Окремо, суд апеляційної інстанції також звертає увагу на наступне.
Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б всім належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.
Підстави юридичної відповідальності - це сукупність обставин, наявність яких робить юридичну відповідальність можливою і необхідною. Відсутність сукупності таких обставин виключає таку відповідальність.
Юридична відповідальність, серед іншого грунтується на принципі законності. Цей принцип полягає в тому, що юридична відповідальність настає:
-за наявності складу правопорушення;
-за фізичні діяння (дія чи бездіяльність);
-за суспільно шкідливі і, як правило, винні діяння, вчинені деліктоздатною особою;
-за юридично заборонені діяння, тобто за діяння, що суперечать природі права і букві закону;
-за власні діяння правопорушника;
-відповідно до процесуальних норм;
-за рішенням компетентних органів, котрі визначені законом.
Закон України "Про приватизацію державного та комунального майна", від 18 січня 2018 року N 2269-VIII передбачає, що заборона набувати права покупця, яка встановлена в пункті 12 ч. 2 ст. 8 Закону, автоматично розповсюджуються і на пов`язаних з покупцем осіб.
Стаття 8 Закону встановлює, що покупцями об`єктів приватизації з урахуванням обмежень, установлених цією статтею, можуть бути як фізичні так і юридичні особи.
Чіткого переліку пов`язаних осіб у Законі не зазначено. Закон також не містить критерів такої пов`язанності в цілях приватизації.
В статті 1 цього Закону, зазначено, що термін "пов`язані особи" вживається у значенні, наведеному в Податковому кодексі України.
Згідно з пп. 14.1.159 пп. 14.1 ст.14 Податкового Кодексу України пов`язаними особами для цілей оподаткування визнаються юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови або економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють.
Наведене вище визначення не дає чіткого та однозначного розуміння процедури ідентифікації "пов`язаних осіб" на практиці, а тому додатково впроваджено критерії, які мають враховуватися під час визначення фактору "пов`язаності" між особами у відповідних правових відносинах.
Усі передбачені Податковим кодексом критерії згруповано за типами пов`язаних осіб:
- юридична особа з юридичною особою;
- юридична особа з фізичною особою;
- фізична особа з фізичною особою.
Крім того, залежно від характеру впливу однієї особи на іншу можна умовно здійснити групування критеріїв за такими ознаками:
- вплив на юридичну особу через володіння корпоративними правами;
- вплив на юридичну особу шляхом контролю її органів управління;
- вплив через бенефіціарного власника;
- вплив через фінансову залежність;
- вплив через родинні (сімейні) зв`язки та стосунки.
З цього випливає, що, наприклад, для фізичних осіб, для визнання їх пов`язаними встановлено критерії родинних зв`язків, а саме чоловік (дружина), батьки (у тому числі усиновлювачі), діти (повнолітні/неповнолітні, у тому числі усиновлені), повнорідні та неповнорідні брати і сестри, опікун, піклувальник, дитина, над якою встановлено опіку чи піклування.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів (пункт 1.1. статті 1 Податкового кодексу України).
Враховуючи наведене, суд звертає увагу на те, що пов`язанність осіб в розумінні Податкового кодексу встановлена безпосередньо для цілей оподаткування, а тому сама по собі така пов`язанність не свідчить про наявність узгодженого діяння (співучасті) між особами щодо вчинення конкретного правовопорушення, пов`язаного з невиконанням договору приватизації. В той же час, Конституція України визначає пов`язаність правопорушення та відповідальності за нього. Кожна особа, вчиняючи правопорушення повинна бути обізнана про відповідальність, яка нерозривно пов`язана з цим правопорушенням та є його невідворотним наслідком.
Таким чином, через неповноту Закону в цій частині, юридична відповідальність у вигляді безстроковї заборони бути покупцем, може бути покладена фактично і на осіб, які не вчиняли правопорушення, що може порушити їх право на володіння майном.
Не дотримання вимог чіткого визначення суб`єктного складу при запровадженні юридичної відповідальності за вчинення порушення, в свою чергу, суперечить принципу справедливості, який серед іншого полягає у тому, що за вчинення правопорушення повинна відповідати та особа, яка його вчинила.
Також колегія суддів зауважує на принципі "презумпції невинуватості" який потребує, щоб вина особи, котра притягується до відповідальності, була доведена і визначена у правозастосовному акті.
Відповідно до частини 6 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
З цих підстав, при розгляді судового спору, апеляційний суд застосував до спірних правових відносин статті 41, 42, 58 Конституції України, як норми прямої дії.
Відповідно до вимог статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону в зазначній частині.
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючий суддя В.А. Корсак
Судді С.В. Владимиренко