РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.02.2020Справа № 910/16854/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Капішон В.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу"

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державне підприємство "Науково-дослідний Інститут Будівельного виробництва"

про розірвання договору

за участю представників:

від позивача: Світний Г. Г.

від відповідача: Литвин Б. О.

від третьої особи: Угленко О. Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до держаної власності від 26.06.2018 №8182, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу".

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що позивач позбавлений можливості користуватися орендованим приміщенням відповідно до умов договору та порушення відповідачем п.7.2. договору, а також наявністю підстав для розірвання договору оренди на підставі п.10.7.8. договору.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 02.12.2019 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/16854/19, постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 18.12.2019, залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державне підприємство "Науково-дослідний Інститут Будівельного виробництва".

16.12.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач зазначив, що позивач неодноразово звертався до відповідача про зменшення площі орендованого приміщення, однак Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву не отримувало погодження органу управління на зменшення площі до 1574,8 кв.м. Окрім того, позивач не звертався до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з пропозицією розірвати договір, в той час як відповідач неодноразово направляв пропозиції про дострокове припинення договору.

У судовому засіданні 18.12.2019 судом відкладено підготовче засідання на 21.01.2020.

02.01.2020 через канцелярію суду від третьої особи надійшли пояснення по справі, в яких третя особа зазначає, що враховуючи невиконання позивачем договірних зобов`язань та враховуючи відсутність згоди сторін на його розірвання, Державне підприємство "Науково-дослідний Інститут Будівельного виробництва" зазначило про можливість розірвання договору оренди за рішенням суду з наступним поверненням орендованих приміщень.

У судовому засіданні 21.01.2020, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, відсутність інших клопотань, заяв від сторін, судом закрито підготовче провадження та призначено справу №910/16854/19 до судового розгляду по суті на 04.02.2020, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

Представник позивача у судовому засіданні 04.02.2020 надав пояснення по суті позовних вимог у справі, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.02.2020 надав пояснення по суті заперечень на позов, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи у судовому засіданні 04.02.2020 надав пояснення щодо заявлених вимог.

У судовому засіданні 04.02.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

26.06.2018 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 8182 (надалі - договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 2 748,70 кв.м, а саме: на 3-му, 4-му, 5-му поверхах будівлі літер "Е" площею 1 217,1 кв.м; на 1-му, 2-му поверхах літер "В" площею 581,8 кв.м.; на 1-му, 2-му, 3-му поверхах будівлі літер "Ж" площею 757,1 кв.м; в корпусі (4) площею 192,7 кв.м. за адресою: м. Київ, пр-т Валерія Лобановського, 51 (далі - майно), що перебуває на балансі Державного підприємства "Науково-дослідний інститут будівельного виробництва" (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 31.12.2017 і становить 43 612 934,00 грн без ПДВ.

Відповідно до п. 1.2. договору майно передано в оренду з метою провадження виробничої діяльності - виробництво сонячних панелей (1531,60 кв.м); розміщення фірмового магазину продукції власного виробництва (сонячних батарей та комплектуючих до них - 817,-70 кв.м); розміщення суб`єкта господарювання, здійснення побутового обслуговування населення (399,40 кв.м).

Орендар вступає в строкове платне користування майном в термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна (п. 2.1 договору).

26 червня 2018 року сторонами було підписано Акт приймання-передавання орендованого майна за адресою: м. Київ, проспект Валерія Лобановського,51 загальною площею 2748,70 кв. м.

Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 26 червня 2018 до 26 травня 2021 року включно (п. 10.1 договору).

Пунктом 5.10 договору визначено, що орендар зобов`язаний у разі припинення, або розірвання договору повернути орендодавцеві/балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

За змістом п.10.3 договору, зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Пунктом п.10.10 договору визначено, що майно вважається поверненим з оренди орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначає, що не може користуватися орендованим майном відповідно до договору про оренду, оскільки фактично в його користування було передано нежитлові приміщення загальною площею лише 1 567,80 кв.м., що у свою чергу є недостатнім для належного здійснення господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу". Позивач зазначає, що решта майна, позивачем не використовується у зв`язку з перебуванням на зазначеній площі майна балансоутримувача та обмеження доступу до приміщень.

Позивач стверджує, що відсутність можливості користуватися всією площею орендованого майна, позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору про оренду, що є істотним порушенням договору та відповідно до приписів ч.2 ст.651 ЦК України, є підставою для розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до держаної власності від 26.06.2018 №8182, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу".

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами ч.1 ст.283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Як встановлено судом, між сторонами було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 8182 від 26.06.2018.

Підставами для розірвання договору оренди, позивачем визначено порушення відповідачем договору оренди, оскільки фактично в користуватися позивачу було передано нежитлові приміщення загальною площею лише 1 567,80 кв.м., що позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору.

Пунктом 10.3 договору передбачено, що зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін.

У відповідності до п.10.6. договору, чинність договору припиняється внаслідок:

закінчення строку, на який його було укладено;

загибелі орендованого майна;

достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду;

банкрутства орендаря;

ліквідації орендаря - юридичної особи.

З урахуванням наведених умов договору, припинення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 8182 від 26.06.2018 допускається за взаємної згоди сторін або за рішенням суду.

На відносини, пов`язані із орендою державного майна поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-XII (чинного на момент виникнення спірних відносин).

Статтею 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинного на момент виникнення спірних відносин) визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинного на момент виникнення спірних відносин) визначено, що договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об`єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем.

Приписами частини 3 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

При цьому, вказана норма застосовується з урахуванням загальних положень Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Так, згідно із ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України, договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

У відповідності до положень статті 651 Цивільного кодексу України, котрі є загальними для розірвання договору, передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

За приписами цієї норми істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналогічні положення щодо можливості розірвання договору за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду також містяться у ч. 3 ст. 653 ЦК України та ч. 4 ст. 188 ГК України.

При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України).

Отже, приписи ст. 651 ЦК України пов`язують можливість розірвання договору у зв`язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу суддівського розсуду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Наведена правова позиція щодо застосування норм ст. 651 ЦК України викладена у постанові Верховного Суду у постанові від 30.01.2018 у справі №908/491/17.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 924/522/17.

При цьому до предмета доказування у цій справі, окрім встановлення обставин щодо порушення договору та оцінки відповідного порушення як істотного, входять також обставини щодо перевірки наявності чи відсутності факту передачі позивачу в оренду нежитлових приміщень меншою площею, ніж це обумовлено договором та обмеження доступу до орендованих приміщень.

Так, умовами договору передбачено, що відповідач передає в користування позивачу нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 2 748,70 кв.м, а саме: на 3-му, 4-му, 5-му поверхах будівлі літер "Е" площею 1 217,1 кв.м; на 1-му, 2-му поверхах літер "В" площею 581,8 кв.м.; на 1-му, 2-му, 3-му поверхах будівлі літер "Ж" площею 757,1 кв.м; в корпусі (4) площею 192,7 кв.м. за адресою: м. Київ, пр-т Валерія Лобановського, 51.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На виконання умов договору між сторонами підписаний Акт приймання-передавання орендованого майна за адресою: м. Київ, проспект Валерія Лобановського, 51 загальною площею 2748,70 кв.м. Вказаний акт підписаний з боку позивача без зауважень щодо площі переданого в оренду приміщення.

Позивачем у розумінні ст. 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження передачі відповідачем орендованого майна меншою площею, ніж це передбачено договором.

Надані позивачем у матеріали справи копії фотокарток не підтверджують доводів позивача, що орендодавцем в порушення зобов`язань за п.7.2. договору вчиняються дії, які перешкоджають позивачу користуватися орендованим майном на умовах передбаченими договором, оскільки, з останніх неможливо встановити, яке саме приміщення зображено, чи зображено саме орендоване приміщення, у який час виготовлено відповідні фотокартки.

Частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок позивача довести обставини, на які він посилається, визначений у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись наведеними приписами господарського процесуального закону, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення відповідачем умов договору, в тому числі істотного у розумінні ч.2 ст. 651 ЦК України.

Посилання позивача на порушення зобов`язань за договором оренди в частині своєчасного та повного здійснення орендної плати та порушення обов`язку застрахувати орендоване приміщення, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідні порушення відбулися з боку позивача та не можуть бути предметом дослідження у справі про розірвання договору з підстав істотного порушення договору відповідачем.

При цьому, як зазначено судом вище, пунктом 10.3 договору передбачено, що зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін.

Згідно із матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" звернулося з листом вих.№110 від 14.08.2018 до РВ ФДМУ по м. Києву щодо укладення договору про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №8182 від 26 червня 2018 року, а саме: щодо зменшення площі (з 2748,7 кв.м. зменшити до 1574,8 кв.м.); зміни мети використання (вся орендована площа - здійснення суб`єктом господарювання побутового обслуговування населення України); продовжити строк дії договору до 26 травня 2028 року (на 10 років). Також, за поясненнями відповідача, на адресу РВ ФДМУ по м. Києву надійшли 3 примірника проєкту договору про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №8182 від 26.06.2018 зі змінами до розрахунку орендної плати, підписані орендарем та 3 примірника Акту приймання-передавання (повернення) від 17 серпня 2018 року частини орендованої площі, а саме - 173,9 кв.м., підписані орендарем та балансоутримувачем - ДП "Науково-дослідний інститут будівельного виробництва".

Водночас, відповідач звернувся до позивача з листом №30-04/8975 від 07.09.2018 щодо порушення істотних умов договору оренди №8182 від 26.06.2018, а саме відповідно до п.5.8 договору, у зв`язку зі чим, повідомив про неможливість внесення змін до договору оренди, з підстав викладених в листі Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" №110 від 14.08.2018.

20.09.2018 РВ ФДМУ по м. Києву звернулося з листом №30-06/9331 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (як до Органу управляння) про надання висновків щодо внесення змін до договору оренди №8182 від 26.06.2018, а саме - зменшення площі до 1574,80 кв.м.

28.09.2018 ТОВ "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" звернулося до РВ ФДМУ по м. Києву з листом №110/2 щодо внесення змін до договору оренди №8182 від 26 червня 2018 року, а саме: зменшення площі до 1275,1 кв. м. (вх. №8118 від 02.10.2018).

РВ ФДМУ по м. Києву звернулося до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України з листом №30-06/9705 від 04.10.2018 про надання висновків щодо внесення змін до договору оренди №8182 від 26.06.2018 року (зменшення площі до 1275,1 кв. м.).

На адресу РВ ФДМУ по м. Києву надійшли листи Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №7/21/11665-18 від 30.10.2018 та №7/21/11370-18 від 24.10.2018 з інформацією про те, що Міністерство не заперечує щодо внесення змін до договору оренди №8182 від 26.06.2018 в частині зменшення площі до 1275,10 кв.м.

Як зазначає відповідач, погодження Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо внесення змін договору в частині зменшення орендованої площі саме на площу 1574,8 кв.м. на адресу РВ ФДМУ по м. Києву не надходило. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

З урахуванням наведеного, між сторонами не досягнуто згоди щодо внесення змін до договору оренди в частині зменшення орендованої площі.

Доказів повернення позивачем орендованого приміщення з оренди відповідачу матеріали справи не містять.

Надані позивачем у матеріали справи акти від 27.06.2018, від 17.08.2018 приймання-передачі (повернення) нерухомого майна площею 1173,90 кв.м., не приймаються судом як належні докази повернення частини приміщення, оскільки вказані акти з боку орендодавця не підписані.

Судом враховано, що відповідач направляв на адресу позивача пропозиції №30-06/1113 від 13.02.2019, №30-06/7179 від 30.08.2019 про дострокове розірвання договору оренди №8182 від 26.06.2018, однак, договір про припинення договору оренди між сторонами не підписано, приміщення з оренди не повернуто.

Враховуючи встановлені судом обставини, з огляду на те, що припинення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №8182 від 26.06.2018 допускається за взаємної згоди сторін або за рішенням суду, оскільки позивачем не доведено факту порушення відповідачем умов договору, в тому числі істотного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди та необґрунтованість заявлених позивачем вимог.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вище наведене, з огляду на обставини встановлені судом, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до держаної власності від 26.06.2018 №8182, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу".

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 14.02.2020.

Суддя О.В. Гулевець