РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.02.2020Справа № 910/17858/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Владар Україна»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 49 682, 92 грн.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 49 682, 92 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем передбаченого договором обов`язку з оплати вартості отриманого товару за договором поставки ЦЗВ-03-05017-01 від 28.07.2017.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив. Вказану ухвалу сторони отримали, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

11.01.2020 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив врахувати доводи викладені у відзиві на позовну заяву та ухвалити рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Враховуючи, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

УСТАНОВИВ:

28.07.2017 між ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Владар Україна» (Постачальник) укладений Договір поставки № ЦЗВ-03-05017-01, за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а Замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід`ємною частиною Договору, на умовах, що викладені у цьому Договорі (п. 1.1. Договору).

Пунктом 1.2. Договору визначено найменування продукції: частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до пасажирських вагонів).

Згідно п. 4.1. Договору сторони обумовили, що ціна визначається даним Договором і приймається сторонами: у національній валюті України - гривні, на умовах СРТ (перевезення оплачено до...) пункт призначення - згідно рознарядки замовника.

Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у специфікації до даного Договору. Ціна продукції, узгоджена у специфікації до даного Договору включає: вартість продукції, тари, всі податки і збори, передбачені чинним законодавством, транспортні витрати Постачальника згідно з п. 5.1.

Відповідно до п. 5.1. Договору Постачальник здійснює поставку продукції автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ (перевезення сплачено до...) - пункт призначення - згідно рознарядки замовника (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС" ред. 2010). Вантажовідправником може бути третя особа, зазначена Постачальником.

Поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії Договору, тільки після письмової рознарядки Замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності Замовника до прийому продукції. Відповідальність за достовірність інформації, яка вказується у рознарядці, несе Замовник. Рознарядка надається Постачальнику в оригіналі шляхом направлення поштою цінного листа з описом вкладення та направленням сканкопії рознарядки електронним листом із застосуванням електронної пошти. Після отримання рознарядки по електронній пошті постачальник повинен протягом доби направити замовнику лист на електронну пошту Замовника, що підтверджує отримання рознарядки та повідомлення про готовність виконання рознарядки у зазначений термін. Кожна партія продукції постачається протягом 30-ти (тридцяти) календарних днів з дати письмової рознарядки Замовника, якщо інше не вказано у рознарядці (п. 5.2 Договору).

Відповідно до ч. 4 ст. 74 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.03.2019 по справі № 908/11/19 за позовом АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» до ТОВ «Владар Україна» про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну поставку товару за договором № ЦЗВ-03-05017-01 від 28.07.2017 (предметом розгляду по даній справі є стягнення заборгованості за неоплачений поставлений товар за вказаним договором, який укладений між тими самими сторонами) встановлено, що з порушенням термінів поставки ТОВ «Владар Україна» відвантажено АТ «Українська залізниця» продукцію, а саме: 27.03.2018 - на суму 3578, 40 грн. (акт приймання-передачі продукції від 27.03.2018 № 53); 27.03.2018 - на суму 14 313, 60 грн. (акт приймання-передачі продукції від 27.03.2018 № 48); 27.03.2018 - на суму 3 578, 40 грн. (акт приймання-передачі продукції від 27.03.2018 № 55); 14.05.2018 - на суму 9 672, 48 грн. (акт приймання-передачі продукції від 14.05.2018 № 22).

Відвантаження вказаної продукції також підтверджується і видатковими накладними № 59, № 60, № 63 від 27.03.2018 та № 95 від 14.05.2018, що підписані сторонами без зауважень та скріплені печатками сторін і наявні в матеріалах даної справи.

Відвантаження позивачем відповідачу продукції на суму 13 824 грн підтверджується видатковою накладною № 35 від 16.02.2018 підписаною без зауважень сторін та скріпленою печатками сторін, Товаро-транспортною накладною (далі - ТТН) № Р35 від 16.02.2018. На виконання умов договору позивачем було направлено відповідачу первинні документи на вказану суму, а саме: видаткова накладна № 35, рахунок № 32, Акт приймання-передачі продукції та ТТН, що підтверджується листом позивача вих. № 1/04 від 23.04.2018.

Отже, загальна сума поставки позивачем відповідачу товару складає 44 966, 88 грн, однак позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 43 354, 88 грн.

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться Замовником протягом 30 календарних днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 5.2. та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Відповідачем не додано до матеріалів справи доказів погашення заборгованості за поставлену позивачем продукцію.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, змістом взаємних договірних зобов`язань сторін є обов`язок позивача поставити відповідачу обумовлений договором товар належної якості та кількості, який породжує обов`язок відповідача прийняти зазначений товар та оплатити за нього встановлену договором вартість у встановлений договором строк.

Враховуючи, що строк оплати за поставлений товар настав, не надання відповідачем контрозрахунку заборгованості, враховуючи відсутність доказів оплати, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 43 354, 88 грн визнається судом обґрунтованою та такою, що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечує факту поставки продукції за наведеними вище накладними. Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що строк оплати не настав, а саме: за поставлення продукції на суму 13 824 грн, оскільки позивачем не надано відповідачу акт приймання-передачі у відповідності до вимог п. 7.1. Договору; за поставлення продукції на суму 3 578, 40 грн (за Актом приймання-передачі № 53 від 27.03.2018), оскільки позивачем не надано відповідачу Товаро-транспортної накладної у відповідності до вимог п. 7.1. Договору; за поставлену продукції на суму 9 672, 48 з урахуванням ПДВ (Акт приймання-передачі № 22 від 14.04.2018), оскільки податкова накладна № 5 від 13.05.2018 є взагалі заблокованою, що є порушенням п. 6.1. Договору.

Відхиляючи заперечення відповідача проти позову, стосовно того, що у зв`язку з відсутністю Акта приймання-передачі товару у відповідача на суму 13 824 грн та товаро-транспортної накладної на суму 3 578, 40 грн, обов`язок з оплати товару не виник, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Первинними бухгалтерськими товаророзпорядчими документами, які підтверджують перехід права власності на товар та надають відповідачу право розпоряджатися товаром є видаткові накладні, які підписані сторонами без зауважень та скріплені їх печатками.

Відповідачем не обґрунтовано, яким чином після отримання товару у свою власність і підписання видаткових накладних, для оплати товару потрібно ще додатково оформлювати і акти приймання-передачі товару, оскільки товаророзпорядчі документи вже були оформлені, передані відповідачу, підписані ним і отримання товару відповідачем не заперечується у відзиві на позовну заяву.

Крім того, ненадання Акта приймання-передачі та ТТН, не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України; а отже, наявність або відсутність акта, ТТН не звільняє відповідача від обов`язку сплатити за отриманий у власність товар.

Також, такі Акти і ТТН не є первинними фінансовими (бухгалтерськими) документами, що підтверджують господарські операції, натомість факт передачі товару підтверджується передачею його відповідачу за видатковими накладними, які підписані без застережень та зауважень.

При цьому, слід зауважити, якщо відповідач вважає, що його права у межах Договору порушені не передачею позивачем відповідачу описаних у відзиві «необхідних документів», то відповідач не позбавлений права захистити свої права шляхом пред`явлення до позивача відповідної вимоги про виконання умов договору у претензії або у позові. Судом також враховано, що до подачі даного позову відповідач такої вимоги про передачу документів позивачу не заявляв, матеріали справи не містять доказів протилежного.

У справі відсутні докази наявності у відповідача будь-яких заперечень та/або зауважень щодо кількості, якості та/або комплектності поставленого позивачем по договору та описаного у наведених вище накладних товару.

Щодо передбаченої умовами Договору залежності здійснення відповідачем оплати від реєстрації податкової накладної та отримання «необхідних документів», суд зазначає, що хоча умови чинного цивільного законодавства передбачають право сторін, не відходячи від обов`язкових вимог актів цивільного законодавства, в іншій частині погодити умови договору на власний розсуд, та хоча встановлена договором залежність оплати від реєстрації податкової накладної та отримання «необхідних документів» визначається днями, проте така реєстрація податкової накладної та отримання «необхідних документів» не є подією, яка має неминуче настати, а отже в розумінні ст.ст. 251-252, 530 ЦК України, строк оплати в залежності від строку реєстрації податкової накладної та отримання документів не є строком (терміном) виконання зобов`язань.

Крім того, згідно ст. 201.10 Податкового кодексу України датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції та якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному державному реєстрі накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється з урахуванням граничних строків для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

З огляду на викладене, враховуючи те, що податкові накладні були подані позивачем на реєстрацію в обумовлені Податковим кодексом України строки, а також те, що дата реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не залежить від волі позивача, колегія суддів вважає, що позивачем належним чином виконано вимоги п. 6.1. договору щодо здійснення реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних.

До цього ж суд вважає, що дата реєстрації позивачем податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних жодним чином не нівелює обов`язок відповідача зі сплати вартості поставленого товару саме у строк, обумовлений договором.

З даним висновком погоджується Північний апеляційний господарський суд у своїй постанові від 21.01.2020 по справі № 910/9918/19.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Заявлений позивачем розрахунок заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача в сумі 43 354, 88 грн судом перевірено та визнано обґрунтованим та арифметично правильним.

З огляду на наведене, матеріалами справи доведено невиконання відповідачем зобов`язання з внесення оплати за поставлений позивачем товар у сумі 43 354, 88 грн, тому позовні вимоги згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, ст. 193 ГК України про стягнення 43 354, 88 грн заборгованості визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення 2064 грн 3% річних та 4264, 04 грн інфляційних втрат.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується порушення відповідачем зобов`язань за Договором щодо своєчасної сплати за поставлений товар, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором.

Так, за приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Господарський суд, перевіривши розрахунок позивача по інфляційним втратам та періоди по яким заявлено інфляційне нарахуванням з урахуванням зазначеної практики ВС про нарахування інфляційних втрат за повний місяць, вважає, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі у сумі 4264, 04 грн.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми 3 %, суд вважає його обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме у розмірі 2064 грн.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛАДАР УКРАЇНА» (69032, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул. Рекордна, будинок 9, ідентифікаційний код 39290839) грошові кошти: заборгованість - 43 354 (сорок три тисячі триста п`ятдесят чотири) грн 88 коп., 3 % річних - 2064 (дві тисячі шістдесят чотири) грн 00 коп., інфляційні втрати - 4264 (чотири тисячі двісті шістдесят чотири) грн 04 коп. та витрати зі сплати судового збору - 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Алєєва