Справа № 909/1090/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

31.01.2020 м. Івано-Франківськ
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Ткаченко І. В., при секретарі судового засідання Сегін І. В., за участю стягувача арбітражного керуючого Дідича М. А., представника боржника Постоловської Т.М., головного державного виконавця Сапіжака І. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу арбітражного керуючого Дідича Михайла Андрійовича на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака Івана Івановича у справі про банкрутство відкритого акціонерного товариства "Хутрофірма "Тисмениця",

в с т а н о в и в:

09 лютого 2017 р., Господарський суд Івано-Франківської області порушив провадження у справі про банкрутство ВАТ "Хутрофірма "Тисмениця", ввів процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначив арбітражного керуючого Дідича М. А.

21 січня 2020 р., арбітражний керуючий Дідич М. А. в межах цієї справи звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області зі скаргою рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака І. І. від 23 грудня 2019 р. у формі повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання. В обґрунтування своєї скарги арбітражний керуючий зазначив, що державний виконавець повернув згаданий наказ без виконання посилаючись, що судове рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів, або бюджетних установ виконують органи, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Проте, стягувач із таким рішенням державного виконавця не погоджується, вважає, що Пенсійний фонд України та його головні управління на місцях не відносяться до державних органів, їх бюджети не є складовою державного та місцевих бюджетів, а відтак стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не може бути здійснене органом Державної казначейської служби України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення стягувача, представника боржника та державного виконавця, суд встановив таке.

16 жовтня 2019 р., Західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову у справі про банкрутство ВАТ "Хутрофірма "Тисмениця", якою, зокрема, з ініціюючого кредитора Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь арбітражного керуючого Дідича М. А. стягнув 159 799 грн 86 коп. за виконання повноважень розпорядника майна у справі про банкрутство ВАТ "Хутрофірма "Тисмениця".

21 листопада 2019 р., на виконання цієї постанови Господарський суд Івано-Франківської області видав відповідний наказ.

11 грудня 2019 р., арбітражний керуючий Дідич М. А. звернувся до Відділу примусового виконання рішень ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області із заявою про виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2019 р.

23 грудня 2019 р., головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжак І. І. повернув зазначений наказ без прийняття до виконання, мотивуючи своє рішення тим, що судове рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів, або бюджетних установ виконують органи, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Як визначено в ч. 1 ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими Законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень ст. 5 ГПК України, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження", рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

В ч. 1 ст. 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду. Пенсійний фонд є самоврядною неприбутковою організацією і здійснює свою діяльність на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Згідно з ч. 1 ст. 60 та ст. 61 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", вищим органом управління Пенсійного фонду є правління. Правління Пенсійного фонду формується на основі паритетності представників держави, застрахованих осіб і роботодавців. До повноважень правління Пенсійного фонду належить, зокрема, розгляд та затвердження бюджету Пенсійного фонду на наступний рік, змін до нього, звіту про його виконання.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 71 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", бюджет Пенсійного фонду - план утворення і використання цільового страхового фонду, що формується за рахунок страхових внесків до солідарної системи та надходжень з інших джерел, визначених цим Законом. Бюджет Пенсійного фонду затверджується правлінням Пенсійного фонду не пізніше 10 грудня року, що передує рокові, на який складено бюджет.

Джерелами формування коштів Пенсійного фонду, що передбачено в ст. 72 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", є: 1) надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у розмірах, визначених законом, крім частини страхових внесків, що спрямовується до накопичувальної системи пенсійного страхування; 2) інвестиційний дохід, який отримується від інвестування резерву коштів для покриття дефіциту бюджету Пенсійного фонду в майбутніх періодах; 3) кошти державного бюджету та цільових фондів, що перераховуються до Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом; 31) кошти, сплачені виконавчій дирекції Пенсійного фонду за надання послуг з адміністрування Накопичувального фонду та послуг недержавним пенсійним фондам - суб`єктам другого рівня системи пенсійного забезпечення; 4) суми від фінансових санкцій та пені (крім сум пені, сплачених роботодавцем за несвоєчасне перерахування з його вини сум страхових внесків застрахованої особи до накопичувальної системи пенсійного страхування), застосованих відповідно до цього Закону та інших законів до юридичних та фізичних осіб за порушення встановленого порядку нарахування, обчислення і сплати страхових внесків та використання коштів Пенсійного фонду, а також суми адміністративних стягнень, накладених відповідно до закону на посадових осіб та громадян за ці порушення; 5) благодійні внески юридичних та фізичних осіб; 6) добровільні внески; 7) інші надходження відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 72 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, що затверджене постановою КМУ від 15 квітня 2015 р. № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, одним із основним завдань якого є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду; обслуговує кошти фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування, інших клієнтів та кошти єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування тощо.

Відзиву на скаргу стягувача державний виконавець суду не надав, а в судовому засіданні під час розгляду скарги пояснив суду, що при прийнятті рішення про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання він керувався виключно отриманими на відповідний безкоштовний запит даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з якими в графі "організаційно-правова форма" щодо Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зазначено "орган державної влади", а наявність чи відсутність у даного боржника рахунків у банківських установах державний виконавець не досліджував.

Разом з тим, на запитання суду, представник боржника повідомив, що окрім казначейського рахунку у боржника наявні також й інші банківські рахунки. Проте, представник боржника щодо задоволення скарги арбітражного керуючого заперечував з мотивів, які викладені у наданих суду письмових поясненнях.

Що стосується інших наведених у скарзі доводів стягувача про недотримання державним виконавцем строків, визначених п. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", судом встановлене таке.

Відповідну заяву про прийняття до виконання наказу про примусове виконання постанови Західного апеляційного господарського суду стягувачем було подано безпосередньо до Відділу примусового виконання рішень ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 11 грудня 2019 р., що підтверджується даними проставленого на примірнику заяви стягувача відповідного штампу із зазначенням дати та підпису відповідальної особи.

Проте в судовому засіданні для огляду суду державним виконавцем було надано інший примірник заяви стягувача, на якому у відповідному штампі була зазначена інша дата прийняття заяви, а також відсутній підпис відповідальної особи. Виявлені розбіжності державний виконавець суду пояснити не зміг.

За наведених обставин суд прийшов до висновку, що наказ Господарського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2019 р. у справі № 909/1090/16 неправомірно був повернутий стягувачу без прийняття до виконання, у зв`язку з чим скарга стягувача підлягає задоволенню.

За змістом ст. 343 ГПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись статтями 234, 235, 339, 342 ГПК України, суд

у х в а л и в:

1. Скаргу арбітражного керуючого Дідича Михайла Андрійовича на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака Івана Івановича у справі про банкрутство відкритого акціонерного товариства "Хутрофірма "Тисмениця" - задовольнити.

2. Рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака Івана Івановича від 23 грудня 2019 р. у формі повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання - визнати неправомірним.

3. Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака Івана Івановича зобов`язати усунути порушення (поновити порушене право арбітражного керуючого Дідича Михайла Андрійовича).

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у визначені статтями 256, 257 ГПК України строк та порядку.

Суддя І. В. Ткаченко

Повний текст ухвали складено 14 лютого 2020 р.