ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2020 р. Справа№ 911/1882/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Гузир І.А.,

представників сторін:

позивача: Капуловський А.В.;

відповідача: Марченко О.Г.;

розглянувши апеляційну скаргу

Фізичної особи - підприємця Недашківського Михайла Вікторовича

на рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2019 (повний текст складено 21.12.2019)

у справі № 911/1882/19 (суддя - Заєць Д.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Дорз"

до Фізичної особи - підприємця Недашківського Михайла Вікторовича,

про повернення коштів за непоставлений товар, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.12.2019 у справі № 911/1882/19 позов задоволено частково: стягнуто з Фізичної особи-підприємця Недашківського Михайла Вікторовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ ДОРЗ" 297.119,00 грн передоплати за непоставлений товар, 4.456,78 грн витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні решти частини позовних вимог про стягнення 5.983,08 грн відсотків за користування чужими коштами відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач не здійснив поставку товару позивачу на суму заборгованості та не повернув на користь позивача здійснену ним передоплату у розмірі 297.119,00 грн, які були сплачені позивачем за поставку товару згідно з рахунком № 557 від 28.11.2018, а тому вказані кошти підлягають поверненню позивачу. Відмовляючи у стягненні з відповідача 5.983,08 грн відсотків за користування чужими коштами, суд виходив з того, що: між сторонами не був укладений договір у письмовій формі; до договору поставки не можуть бути застосовані положення, які регулюють договір позики.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Фізична особа - підприємець Недашківський Михайло Вікторович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2020 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Євсіков О.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною Фізичної особи - підприємця Недашківського Михайла Вікторовича на рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2019 у справі № 911/1882/19, розгляд справи призначено на 12.02.2020.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий суд безпідставно прийняв як доказ роздруківки з електронної пошти позивача на підтвердження надіслання позивачем на електронну адресу відповідача листа від 04.01.2019, оскільки такий лист повинен бути підписаний відповідно до законодавства про електронні документи. При цьому апелянт стверджує, що він взагалі не отримував такого листа. Також скаржник зазначає, що позивач недоплатив відповідачу 102.000,00 грн, у зв`язку з чим відповідач правомірно притримав поставку товару.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

В судовому засіданні 12.02.2020 представник відповідача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як підтверджується матеріалами справи та встановлено місцевим судом, між Фізичною особою-підприємцем Недашківським Михайлом Вікторовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Дорз" досягнуто згоди щодо поставки товару та відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Так, відповідач виставив позивачу рахунок № 557 від 26.11.2018 на суму 551.098,00 грн на поставку товару, а саме: дверне полотно Дукат ПО "Сатин Білий" 2000*800 Венге у кількості 134 шт. на суму 172.860,00 грн; дверне полотно Екю ПО "Сатин Білий" 2000*700 Венге у кількості 73 шт. на суму 103.538,33 грн; стоєва коробка (40*80*2100) ч. 45 Венге у кількості 517,5 шт. на суму 65.981,25 грн, лиштва плоска (2150*70*12) Венге у кількості 1035 шт. на суму 76.762,50 грн.; добір (2070*90) Венге у кількості 517,5 шт. на суму 40.106, 25 грн.

Позивач здійснив оплату вказаного рахунка на суму 551.098,00 грн згідно з платіжними дорученнями №34 від 27.11.2018 на суму 250.000,00 грн, №25 від 28.12.2018 на суму 102.000,00 грн, № 173 від 21.05.2019 на суму 40.000,00 грн, №189 від 31.05.2019 на суму 159.098,00 грн.

Позивач вважає, що він виконав свій обов`язок з оплати товару згідно з рахунком відповідача № 557 від 26.11.2018 у повному обсязі.

В той же час, як зазначає позивач, він в призначенні платежу у платіжному дорученні №25 від 28.12.2018 під час оплати помилково зазначив "За дверний блок згідно рах №592 від 28.12.2018 року". У зв`язку з виявленою помилкою позивач на електронну адресу відповідача 04.01.2019 надіслав лист, в якому повідомив, що правильним призначенням платежу в платіжному дорученні №25 від 28.12.2018 слід вважати "Часткова оплата за дверну продукцію згідно рахунку №НЕД0000557 від 26.11.2018 року", що підтверджується копією листа б/н та б/д, роздруківками з електронної пошти позивача.

Відповідач здійснив поставку товару позивачу згідно з видатковою накладною №159 від 31.05.2019 на суму 53.767,00 грн, а саме: дверне полотно Дукат ПО "Сатин Білий" 2000*800 Венге у кількості 5 шт. на суму 7.740,00 грн; дверне полотно Екю ПО "Сатин Білий" 2000*700 Венге у кількості 15 шт. на суму 25.530,00 грн; стоєва коробки (40*80*2100) ч. 45 Венге у кількості 20 шт. на суму 3.060,00 грн.; лиштва плоска (2150*70*12) Венге у кількості 128 шт. на суму 11.392,00 грн; добір (2070*90) Венге у кількості 65 шт. на суму 6.045,00 грн.

У зв`язку з неповною поставкою оплаченого товару позивач в порядку ст. 530 Цивільного кодексу України звернувся до відповідача листом №1269 від 05.06.2019 з вимогою здійснити поставку решти товару на суму 497.331,00 грн.

У відповідь на зазначену вимогу відповідач надіслав на адресу позивача відповідь на претензію №14/06-1 від 14.06.2019, в якій повідомив позивача про необхідність оформити претензію відповідно до вимог ст. 222 ГК України, зазначити умови та місце поставки та надати належним чином засвідчені копії платіжних доручень, про які йдеться у претензії.

Позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою б/н від 19.06.2019, в якій повторно просив здійснити поставку решти оплаченого товару на суму 497.331,00 грн. протягом 7 днів з дня отримання вимоги від 05.06.2019 за №1269, зазначивши також умови та місце поставки. До вказаної претензії позивач також додав копії платіжних доручень про оплату товару згідно з виставленим рахунком № 557 від 26.11.2018.

Відповідач на адресу позивача надіслав відповідь на претензію №27/06-1 від 27.06.2019, в якій повідомив позивача, що той оплату рахунка №557 від 26.11.2018 здійснив частково в розмірі 449.098,00 грн, а решта суми - 102.000,00 грн - є неоплаченою, оскільки згідно з призначенням платежу у вказаних в претензії платіжних дорученнях лише платіжні доручення №34 від 27.11.2018, №173 від 21.05.2019, №189 від 31.05.2019 мають відношення до рахунка №557 від 26.11.2018. Також відповідач повідомив позивача, що вимога щодо попередньої оплати товару виставлена згідно з рахунком №557 від 26.11.2018 та відповідно до ст. 530 ЦК України повинна бути здійснена до 03.12.2018, що свідчить про порушення позивачем строків оплати рахунка.

У відповідь на вказаний лист позивач надіслав на адресу відповідача лист від 02.07.2019 № 02/07/19 (докази надіслання додано до матеріалів справи), в якому повторно повідомив про підтвердження призначення платежу перерахованих платіжним дорученням №25 від 28.12.2018 грошових коштів на рахунок ФОП Недашківського М.В. у сумі 102.000,00 грн в якості оплати за рахунком відповідача № 557 від 26.11.2018.

На адресу позивача надійшла вимога відповідача №9/07-1 від 09.07.2019 в порядку ст. 530 ЦК України про сплату попередньої оплати товару у розмірі 102.000,00 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 13.360,71 грн., 3% річних у розмірі 4.893,21 грн.

Також відповідач 10.07.2019 згідно з накладною №194 здійснив поставку товару на суму 200.212,00 грн, а саме: дверне полотно Дукат ПО "Сатин Білий" 2000*800 Венге у кількості 25 шт. на суму 32.250,00 грн; дверне полотно Екю ПО "Сатин Білий" 2000*700 Венге у кількості 46 шт. на суму 65.243,33 грн; на суму 103.538,33 грн, стоєва коробки (40*80*2100) ч.45 Венге у кількості 260 шт. на суму 33.150,00 грн; лиштва плоска (2150*70*12) Венге у кількості 300 шт. на суму 22.250,00 грн; добір (2070*90) Венге у кількості 180 шт. на суму 13.950,00 грн.

У зв`язку із неповною поставкою відповідачем оплаченого товару позивач на адресу відповідача надіслав вимогу №16/07/19 від 16.07.2019 про повернення грошових коштів у розмірі 297.119,00 грн (докази надіслання додані до матеріалів справи).

Оскільки станом на день звернення до суду відповідач не поставив позивачу товар на суму 297.119,00 грн та враховуючи, що у позивача відпала необхідність у такому товарі, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 297.119,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Згідно з ч. 8 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України для правочинів між юридичними особами встановлена письмова форма.

Однак згідно зі ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відтак, судом встановлено, що шляхом прийняття відповідачем оплати за товар сторони уклали договір поставки у спрощений спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Зазначений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме: майново-господарських зобов`язань.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України є господарський договір.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які є одним із видів господарських зобов`язань, - це цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Виконання зобов`язання щодо повернення відповідачем отриманих в рахунок оплати за поставку товару коштів у розмірі 297.119,00 грн є предметом спору у даній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 551.098,00 грн., в той час як відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань, поставку оплаченого позивачем товару здійснив частково на суму 253.979,00 грн згідно з накладними №159 від 31.05.2019, № 194 від 10.07.2019.

При цьому доказів поставки товару на суму оплати у розмірі 297.119,00 грн матеріали справи не містять.

Частиною 2 ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і відображати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Отже, за приписами ст. 641 Цивільного кодексу України правові наслідки оферти пов`язуються не з самим фактом її здійснення оферентом, а з фактом її отримання іншою особою.

Згідно з ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судом встановлено, що 26.11.2018 відповідач пред`явив до сплати позивачу рахунок №557, в якому визначив предмет поставки, кількість, ціну та загальну суму поставки. За правовою природою це є пропозицією укласти договір, котра в установлені строки не відкликана стороною, яка пропонує.

Судом також встановлено, що позивач здійснив оплату за товар у розмірі 551.098,00 грн. Підставою оплати позивачем грошових коштів за товар у розмірі 551.098,00 грн. визначено саме рахунок №557 від 28.11.2018.

Отже, між сторонами існують договірні відносини, які виникли шляхом укладення відповідного договору поставки у спрощений спосіб через узгодженість усіх істотних умов: оферта (виставлений рахунок) та акцепт (оплата за рахунком).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

При цьому ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем з поставки товару і виникає нове грошове зобов`язання.

Виходячи з аналізу положень ст. 693 Цивільного кодексу України, умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, доведеній до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

У даному випадку судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з вимогами №1269 від 05.06.2019, б/н від 19.06.2019, які отримані відповідачем. Відповідно до вказаних вимог позивач просив відповідача поставити оплачений товар протягом семи днів з моменту отримання вимоги, а у випадку неможливості поставити товар - повернути кошти.

Відповідач 10.07.2019 за накладною №194 додатково поставив позивачу частину товару на суму 200.212,00 грн.

Проте станом на момент розгляду спору належних доказів поставки решти товару на суму 297.119,00 грн. або повернення грошових коштів у вказаній сумі відповідач суду не надав.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Щодо посилань відповідача на прострочення позивачем оплати товару колегія суддів відзначає таке.

Сторони при укладенні договору поставки у спрощений спосіб не погодили як строків оплати рахунку так і строків поставки товару за таким рахунком.

Перша поставка товару відбулась 31.05.2019 на суму 53.767,00 грн за накладною №159, в той час як товар був оплачений позивачем на суму 551.098,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

При цьому відповідач не звертався до позивача з вимогою оплатити товар, не надсилав вимог в порядку ст. 530 ЦК України та не заперечував проти строків здійснення позивачем таких оплат.

У свою чергу позивач звертався до відповідача з вимогою в порядку ст. 530 ЦК України щодо поставки решти товару протягом 7 днів з моменту отримання вимоги.

Однак в порушення ст. 530 ЦК України відповідач 10.07.2019 лише частково поставив товар додатково на суму 200.212,00 грн.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які спростовували б заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку повернути отриману попередню оплату.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач отримав як попередню оплату грошові кошти в сумі 551.098,00 грн. та не надав доказів належного виконання свого зобов`язання щодо відповідної поставки товару, колегія суддів погоджується з місцевим судом про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 297.119,00 грн попередньої оплати за непоставлений товар, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно заперечень апелянта щодо здійснення оплати згідно з платіжним дорученням № 25 від 28.12.2018 колегія суддів зазначає таке.

Згідно з п. 3.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 №22, реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

У листі Національного Банку України від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу" зазначено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами без участі банку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №809/34/17, згідно з якою зміна волевиявлення у розпорядженні коштами є господарськими правовідносинами та визначається цивільно-правовими угодами, укладеними між сторонами, а платник не позбавлений законодавцем права на обрання шляхів здійснення своєї господарської діяльності у межах цивільного законодавства.

Як встановлено місцевим судом, позивач направив відповідачу лист про зміну призначення платежу після списання грошових коштів платіжним дорученням №25 від 28.12.2018 на суму 102.000,00 грн. та зарахування їх на рахунок відповідача.

Вперше лист про зміну реквізитів платіжного доручення направлявся позивачем засобами електронного зв`язку електронним листом від 04.01.2019 на адресу , яка використовувалась сторонами в процесі здійснення господарських операцій, що підтверджується доданими до справи доказами (т. 1 а. с. 22-24).

Копію цього листа подано за правилами ч. 3 ст. 96 ГПК України.

Відповідач заперечує отримання цього листа і наявність у нього зазначеної вище електронної адреси.

За таких обставин, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 96 ГПК України, цей електронний лист суд не бере до уваги.

Разом з тим обставини інформування відповідача щодо помилковості призначення платежу підтверджуються рядом інших доказів, наявних у справі.

Так, позивач на адресу відповідача засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення надіслав лист від 02.07.2019 №02/07/19 (т. 1 а. с. 39, 40), в якому також повідомлялось про зміну призначення платежу (докази надіслання наявні в матеріалах справи).

Як вже зазначалось, у платіжному дорученні №25 від 28.12.2018 позивач в призначенні платежу помилково зазначив: "за дверний блок згідно рахунку №НЕД 000592 від 28.12.2018 року".

Натомість матеріали справи містять докази, що оплату з вказаним призначенням платежу проведено платіжним дорученням №33 від 04.01.2019 та відповідачем зареєстровано в Єдиному електронному реєстрі податкових накладних Державної фіскальної служби України податкову накладну №44 від 28.12.2018, в якій вказана номенклатура товарів з рахунку №592 від 26.11.2018, та видатковою накладною №655 від 28.12.2018 було здійснено поставку товару за номенклатурою, визначеною в рахунку №592 від 26.11.2018 на суму 102.000,00 грн.

При цьому про здійснення платежу платіжним дорученням №25 від 28.12.2018 саме за рахунком №557 від 26.11.2018 та зарахування відповідачем сплачених цим платіжним дорученням грошових коштів на оплату рахунку №557 від 26.11.2018 свідчать також і обставини фактичного визнання сторонами таких оплат згідно з податковими накладними. Зокрема, в податковій накладній №44 від 28.12.2018 вказано номенклатуру товарів з рахунка №592 від 26.11.2018, накладною №655 від 28.12.2018 здійснено поставку товару за номенклатурою згідно з рахунком №592 від 26.11.2018 на суму 102.000,00 грн.; в податковій накладній №45 від 28.12.2018 вказано номенклатуру товарів з рахунку №557 від 26.11.2018 на суму 102.000,00 грн.

Наведене підтверджує фактичне зарахування відповідачем коштів у сумі 102.000,00 грн, перерахованих платіжним дорученням №25 від 28.12.2018, як оплату за рахунком №557 від 26.11.2018.

З наведених вище обставин в їх сукупності випливає, що фактично відповідач двічі отримав суму в розмірі 102.000,00 грн.

Відповідно, правочин за рахунком № 592 від 28.12.2018 на «дверний блок міжкімнатний в кількості 34 шт.» на суму 102.000,00 грн був повністю виконаний сторонами, що підтверджується платіжним дорученням № 33 від 04.01.2019, видатковою накладною № 655 від 28.12.2018 з відміткою позивача про прийняття товару, податковою накладною № 45 від 28.11.2018 (т. 1 а.с. 25-27, 29).

Отже, у позивача були всі підстави відкоригувати призначення платежу за платіжним дорученням № 25 від 28.12.2018 на часткову сплату коштів за рахунком відповідача № 557 від 26.11.2018 (т. 1 а.с. 16, 21).

Якби позивач такого корегування не здійснив, то відповідач мав би повернути позивачу суму в розмірі 102.000,00 грн як безпідставно отриману двічі. Однак такої дії відповідач не вчинив, а отже, зважаючи на відповідне повідомлення позивача, мав зарахувати 102.000,00 грн в оплату за своїм рахунком № 557 від 26.11.20128.

Крім стягнення основного боргу позивач також просив місцевий суд стягнути з відповідача 5.983,08 грн процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 536 ЦК України за період з 15.06.2019 по 26.07.2019, нарахованих на суму 297.119,00 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення його суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що правове обґрунтування позивача про необхідність застосовувати до спірних відносин положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими з огляду на таке.

У даній справі має місце неправомірна поведінку боржника, в той час як ч. 1 ст. 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки.

Крім того правовідносини, що виникли на підставі договору, укладеного в спрощений спосіб, регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України щодо договору поставки, а не договору позики. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №910/2899/14 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Крім того у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №910/22034/15 зроблено висновок про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три проценти річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Як встановлено судом, між сторонами відсутні договірні відносини у письмовій формі, розмір відсотків, які могли б бути застосовані до даних правовідносин сторонами не визначений, крім того чинним законодавством не передбачено можливості застосування до договору купівлі-продажу положень про позику. Договори купівлі-продажу і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види правовідносин, а тому застосування до спірних правовідносин положень ст. 1048 ЦК України, на які посилається позивач, є безпідставним.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 5983,08 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

Позивач також просив місцевий суд стягнути з відповідача 28.875,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В якості доказу надання юридичних послуг позивачем до матеріалів справи долучено копію Додатку № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 29.05.2019 №29/05-19, копію протоколу №1 погодження договірної ціни (Додаток №2) до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 29.05.2019 №29/05-19, копію Акта №1 прийому наданих юридичних послуг згідно з Додатком №2 від 29.05.2019 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 29.05.2019 №29/05-19, деталізацію рахунку №25/07 від 25.07.2019, копію платіжного доручення №265 від 25.07.2019 на суму 28.875,00 грн., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 19.04.2019, копію посвідчення адвоката Лучинкіна Є.С., ордер серії КС №503839 від 25.07.2019.

Однак позивач до позовної заяви не додав Договору про надання правової (правничої) допомоги від 29.05.2019 №29/05-19 в якості підтвердження виникнення правовідносин щодо надання правової допомоги між позивачем та адвокатом, що позбавило місцевий суд можливості встановити наявність таких правовідносин, а також дослідити умови зазначеного договору, що необхідно для встановлення обсягу наданих послуг.

Таким чином місцевий суд був позбавлений можливості дослідити обсяг наданих послуг, який визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги, та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості визначити співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Враховуючи наведене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи станом на час ухвалення рішення місцевим судом належних доказів надання правової допомоги адвокатом та доказів понесення позивачем заявлених витрат, у місцевого суду були відсутні підстави для їх розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Недашківського Михайла Вікторовича на рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2019 у справі № 911/1882/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Київської області від 17.12.2019 у справі № 911/1882/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1882/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 17.02.2020.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова