ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 справа № 914/1847/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сантера"

до відповідача Фізичної особи підприємця Ільїна Андрія Леонідовича

про стягнення 373931,60 грн.

за участю представників сторін:

від позивача Шерстюк Г.М.

від відповідача Рогачов Ю.М.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю "Сантера" до відповідача Фізичної особи підприємця Ільїна Андрія Леонідовича про стягнення 373931,60 грн.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено в протоколах судового засідання.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву. Зокрема представник відповідача просив застосувати однорічний строк позовної давності, що передбачений статтею 925 Цивільного кодексу України та Конвенцію про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956р.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд встановив таке.

29.10.2018р. між Фізичною особою-підприємцем Ільїн А.Л. (перевізник) та ТзОВ "Сантера" (клієнт) укладено договір №42 транспортно-експедиторського обслуговування.

Відповідно до пункту 1.1. договору, клієнт доручає, а перевізник зобов`язується організовувати за рахунок клієнта транспортно-експедиторське обслуговування (ТЕО), перевезення експортно-імпортних і транзитних вантажів по території України і в міжнародному сполученні автомобільним транспортом, а також надання інших товарно-експедиторських послуг клієнтові за погодженням сторін.

Пунктом 1.2. договору сторони погодили, що під кожне перевезення клієнт надає перевізникові замовлення, в якому зазначається найменування і кількість вантажу, маршрут перевезення (місце завантаження, місце розвантаження вантажу), плановану дату надання вантажу відправником, тип транспортного засобу, дані про вантажовідправника і вантажоодержувача і іншу необхідну інформацію, що стосується організації ТЕО. Замовлення подається за 5 робочих днів до початку завантаження і готовності вантажу до перевезення. На підставі такого замовлення клієнта, сторони протягом 2 (двох) робочих днів складають і підписують Заявку по формі, погодженій Сторонами в додатку №1 до цього договору, яка визначає погоджені умови перевезення.

Згідно з пунктом 2.1.1. договору, перевізник зобов`язується за плату та за рахунок клієнта організувати перевезення його вантажів на умовах, узгоджених сторонами, а також надавати інші послуги клієнтові за погодженням сторін. При необхідності для виконання своїх зобов`язань за договором, перевізник зобов?язується укладати від свого імені та за рахунок клієнта договори з автомобільними перевізниками, складами зберігання, терміналами, та іншими організаціями. Документом, що підтверджує наявність і зміст такого договору з транспортними організаціями, являється автомобільна транспортна накладна (CMR, ТТН).

Відповідно до пункту 2.2.1. договору перевізник має право укладати від свого імені договори та інші угоди з транспортними, експедиторськими та іншими організаціями для виконання своїх зобов?язань за цим договором.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що валютою цього договору і валютою платежів по ньому є національна валюта України - гривня. Усі розрахунки здійснюються в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, за реквізитами вказаними в цьому договорі.

Згідно з пунктом 4.2.1. договору, перелік послуг, що надаються, їх вартість, розмір плати перевізника, встановлюються за згодою сторін, що оформляється заявками до цього договору.

Відповідно до пункту 4.10. договору, всі ціни, тарифи, штрафи, компенсаційні та інші виплати, зазначені в цьому договорі та/або додатках (заявках) до нього в еквіваленті в доларах США або Євро, сплачуються в гривнях за офіційним курсом продажу НБУ на дату виставлення рахунку на оплату. Інформаційні дані щодо еквівалента долара США по відношенню до гривні зазначені на інтернет порталі: http://bin.ua/ .

Пунктом 5.1. договору передбачено, що сторони несуть взаємну відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов?язань за цим договором відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 5.1.1. договору, у разі заподіяння шкоди з вини однієї зі сторін, винна сторона зобов?язана відшкодувати збитки та виплатити штрафні санкції, передбачені законодавством України і цим договором. Виплата штрафних санкцій не звільняє сторони від невиконання своїх зобов?язань за договором.

Відповідно до пункту 5.1.2. договору, сторона, яка залучила третю особу до виконання своїх зобов?язань за цим договором, несе перед іншою стороною відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов?язань цією третьою особою.

Пунктом 5.2.1. договору передбачено, що перевізник несе відповідальність відповідно до норм діючого законодавства України.

Згідно з пунктом 5.2.3. договору, перевізник не несе відповідальності за кількість і якість вантажу, в тому числі внутрішньо тарну нестачу, пошкодження вмісту вантажних місць в автомобілі, пошкодження упаковки, який було доставлено з непошкодженими пломбами відправника. Вантаж вважається прийнятим клієнтом з моменту підписання відповідного товаросупровідного документа (CMR, ТТН).

Відповідно до пункту 5.2.4. договору, матеріальний збиток, заподіяний клієнту з доведеної вини перевізника або третьої особи, залученої для автомобільного перевезення, відшкодовується з урахуванням інвойсів на вантаж, що перевозиться.

Форс-мажорні обставини, за наявності яких сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов?язань за цим договором, передбачені розділом 6 договору («Форс-мажор»).

07.02.2018р. на виконання умов договору сторонами підписано заявку №2, відповідно до якої відповідач (перевізник - Фізична особа-підприємець Ільїн Андрій Леонідович) за завданням позивача (одержувача вантажу - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сантера") зобов?язався здійснити перевезення вантажу (оливки, олія на палетах, чіпси у ящиках) за маршрутом: Іспанія - Україна, автомобілем DAF з напівпричепом з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 .

Відповідно до інвойсу від 16.02.2018р. відповідач за завданням позивача зобов`язався здійснити перевезення такого товару:

- 504 ящики оливкової олії ЕXTRA VIRGIN OLIVE OIL PICUDA (по 250 мл.), вартістю по 15,60 Євро;

- 504 ящики оливкової олії ЕXTRA VIRGIN OLIVE OIL (по 250 мл.), вартістю по 14,04 Євро;

- 270 ящиків оливкової олії ЕXTRA VIRGIN OLIVE OIL (по 500 мл.), вартістю по 25,20 Євро;

- 180 ящиків оливкової олії POMACE OLIVE OIL (по 500 мл.), вартістю по 13,68 Євро;

- 165 ящиків оливкової олії POMACE OLIVE OIL (по 1,00 л.), вартістю по 33,90 Євро.

Тобто, як вбачається з інвойсу від 16.02.2018р. відповідач за завданням позивача зобов`язався здійснити перевезення товару на загальну суму 29798,46 Євро.

В процесі виконання відповідачем міжнародного автомобільного перевезення, сталася часткова втрата вантажу на території Королівства Іспанія, що підтверджується повідомленням слідчого відділу м.Аранхуес Управління з розгляду скарг у справі №1241/18 з перекладом.

У вказаному повідомленні зазначено, що заяву про крадіжку товарів подано ОСОБА_1 , який працює у якості робітника української транспортної компанії Ільїна Андрія . За твердженням водія мало місце проникнення до причепу шляхом пошкодження брезенту збоку (розріз метр на метр), після чого було зірвано пломбу на задніх правих дверях та викрадено частину товару.

Після прибуття автомобіля на митний термінал, експертом Київської торгово-промислової палати, в присутності директора, митного брокера та представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Сантера» був здійснений огляд напівпричепу та складений акт експертизи №1-322 від 12.03.2018р. з підтвердженням фактичної кількості доставленого товару.

Згідно вказаного акту експертизи встановлено таку фактичну кількість товару, перевезення якого відповідач зобов`язався здійснити за завданням позивача:

- 504 ящики оливкової олії ЕXTRA VIRGIN OLIVE OIL (по 250 мл.), вартістю по 14,04 Євро;

- 180 ящиків оливкової олії ЕXTRA VIRGIN OLIVE OIL (по 500 мл.), вартістю по 25,20 Євро;

- 9 ящиків оливкової олії POMACE OLIVE OIL (по 1,00 л.), вартістю по 33,90 Євро.

Тобто відповідно до матеріалів справи відповідач фактично здійснив перевезення товару вартістю 11917,26 Євро, а вартість втраченого товару складає 17881,20 Євро.

Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач частково компенсував витрати на суму 2961,20 Євро та на суму 4300,00 Євро. Отже, як стверджує позивач, борг відповідача становить 373931,60 грн. (10620,00 Євро), які він просить стягнути на його користь з відповідача.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву, в якому просив застосувати однорічний строк позовної давності, що передбачений статтею 925 Цивільного кодексу України та Конвенцію про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956р.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд прийшов до висновку, у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, 29.10.2018р. між Фізичною особою-підприємцем Ільїном А.Л. (перевізник) та ТзОВ "Сантера" (клієнт) укладено договір №42 транспортно-експедиторського обслуговування.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 1 липня 2004 р. № 1955-IV, в редакції від 03.08.2012, транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.

Відповідно до статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Слід зазначити, що укладений між сторонами договір №42 від 27.06.2017р., за своєю правовою природою є змішаним, зокрема поєднує у собі ознаки договору транспортного експедирування та договору перевезення.

Судом встановлено, що Фізична особа-підприємець Ільїн А.Л., виконуючи умови договору та заявки №2 від 07.02.2018 р., особисто здійснив міжнародне перевезення вантажу, за втрату якого позивач вимагає компенсацію в даній справі, що підтверджується транспортною накладною CMR б/н від 16.02.2018р. Інші послуги, які б могли свідчити про те, що між сторонами в даному конкретному випадку існували правовідносини з транспортного експедирування, матеріали справи не містять.

Той факт, що перевезення здійснювалось безпосередньо відповідачем (ФОП Ільїн А.Л.) підтверджується також інформацією яка міститься у протоколі слідчого відділу м.Аранхуес Управління з розгляду скарг у справі №1241/18, в якому заявником про вчинення злочину зазначено, що він працює у якості робітника української транспортної компанії Ільїна Андрія .

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що між сторонами в даному випадку виникли правовідносини з перевезення вантажу, адже перевезення здійснювалось безпосередньо відповідачем, без залучення інших перевізників, а інших транспортно-експедиторських послуг позивачу не надавалось.

Водночас, у пункті 1.1. договору сторони погодили, що клієнт доручає, а перевізник зобов`язується організовувати за рахунок клієнта не тільки транспортно-експедиторське обслуговування, але й перевезення експортно-імпортних і транзитних вантажів по території України і в міжнародному сполученні автомобільним транспортом, тобто як самостійний вид робіт (послуг).

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Аналогічне положення містить стаття 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956р.

Як встановлено судом, на виконання умов договору №42 від 27.06.2017р. сторонами 07.02.2018 року підписано заявку №2, відповідно до якої Фізична особа-підприємець Ільїн Андрій Леонідович здійснював перевезення вантажу (продуктів харчування) за маршрутом Іспанія - Україна автомобілем DAF з напівпричепом з державним реєстраційним номером НОМЕР_1.

Вантаж був прийнятий перевізником 16.02.2018р., що підтверджується міжнародною товаро-транспортною накладною, копія якої міститься в матеріалах справи.

В процесі виконання відповідачем міжнародного автомобільного перевезення, сталася часткова втрата вантажу на території Королівства Іспанія, що підтверджується протоколом складеним слідчим відділом м. Аранхуес Управління з розгляду скарг у справі № 1241/18 з перекладом.

Крім того, експертом Київської торгово-промислової палати, складений Акт експертизи № 1-322 від 12.03.2018 р. з підтвердженням фактичної кількості доставленого товару.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються: вартість втраченого, пошкоджено або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо) понесені стороною , яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.

Відповідно до статті 3 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956р., перевізник відповідає за дії і недогляди своїх агентів, службовців та всіх інших осіб, до послуг яких він звертається для виконання перевезення, коли такі агенти, службовці чи інші особи виконують покладені на них обов`язки, як за власні дії і недогляди.

Частиною 1 статті 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів передбачено, що перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Відповідно до частини 3 статті 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, перевізник не звільняється від відповідальності з причини несправності транспортного засобу, яким він користувався для виконання перевезення, або з причини дій або недогляду особи, у якої був найнятий транспортний засіб, або агентів і службовців останньої.

Згідно статті 23 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, якщо перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення.

Статтею 924 Цивільного кодексу України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Враховуючи наведене, беручи до уваги інформаційні дані інвойсу від 16.02.2018р. та акту експертизи №І-322 Київської торгово-промислової палати від 12.03.2018р., суд погоджується із твердженням позивача про те, що вартість втраченого вантажу, який відповідач зобов`язався перевезти за завданням позивача, становить 17881,20 Євро.

В позовній заяві зазначено, що відповідач частково компенсував витрати на суму 2961,20 Євро та на суму 4300,00 Євро, а тому позивачем заявлено до стягнення 373931,60 грн. (10620,00 Євро).

Однак в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем 2961,20 Євро та 4300,00 Євро.

Тим не менше, оскільки заявлена до стягнення сума не перевищує вартості втраченого перевізником вантажу, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення 373931,60 грн. (10620,00 Євро) є обгрунтована.

Однак, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив про те, що позивачем пред`явлено позов після спливу однорічного строку позовної давності, що в даному випадку є підставою для відмови в позові.

Так, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до частини 3 статті 925 Цивільного кодексу України, до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Статтею 926 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність, порядок пред`явлення позовів у спорах, пов`язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Частиною 1 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів встановлено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Відлік терміну позовної давності починається, у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки.

Відповідно до частини 2 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, пред`явлення претензії в письмовій формі припиняє відлік терміну позовної давності до того дня, коли перевізник у письмовій формі відхилив претензію і повернув додані до неї документи. У випадку часткового визнання претензії відлік терміну позовної давності відновляється лише стосовно тієї частини претензії, яка залишається предметом спору. Тягар доказу факту отримання претензії або відповіді на неї, а також повернення документів, лежить на стороні, яка посилається на ці факти. Відлік терміну позовної давності не призупиняється внаслідок пред`явлення подальших претензій на тій ж підставі.

В матеріалах справи містяться претензія від 05.02.2019р., що адресована відповідачу, в якій міститься вимога про сплату 10620,00 Євро. Однак позивачем в порядку частини 2 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів не доведено факту отримання відповідачем претензії, а тому в даному випадку пред`явлення претензії від 05.02.2019р. не є обставиною, яка перериває строк позовної давності.

Тобто, до претензії від 05.02.2019р. долучено поштову квитанцію, однак відомості зазначені в ній не свідчать про відправлення цієї претензії відповідачу та на його адресу.

В даному випадку підставою відшкодування збитків, заподіяних внаслідок втрати прийнятого до перевезення товару є міжнародна товарно-транспортна накладна, відповідно до якої днем доставки вантажу є 18.03.2018р. Тому, в даному випадку перебіг строку позовної давності розпочався 19.03.2018р. та сплинув 19.03.2019р.

Також в матеріалах справи міститься претензія від 17.07.2019р., що адресована відповідачу, в якій міститься вимога про сплату 10620,00 Євро. Однак як вбачається із вказаної претензії, вона пред`явлена поза межами однорічного строку позовної давності, що виключає переривання (припинення) відліку терміну позовної давності.

Отже, оскільки позовну заяву Товариством з обмеженою відповідальністю «Сантера» було подано до суду 02.09.2019р., що підтверджується відбитком печатки поштового відділення на конверті, в якому до суду надійшла позовна заява з додатками, тобто вже після спливу строку позовної давності, суд дійшов висновку, що до позовних вимог слід застосувати однорічний строк позовної давності за заявою відповідача, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд дійшов висновку судові витрати покласти на позивача, оскільки у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 17.02.2020р.

Суддя Петрашко М.М.