ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.02.2020 Справа № 905/1886/19

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Чернової О.В. при секретарі судового засідання Шакуровій І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь", м. Запоріжжя

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Термотрон", м. Донецьк

про визнання недійсним третейського застереження, викладеного у п.9.2. договору поставки №20/2016/9414 від 14.04.2016р., -

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Оганезов О.А. за ордером ЗР №74021 від 02.12.2019р.

Відповідно до ч.3 ст.177 ГПК України - 03.12.2019р. строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів до 08.01.2020 року.

Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», м. Запоріжжя звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Термотрон», м. Донецьк про визнання недійсним третейського застереження, викладеного у п.9.2. договору поставки №20/2016/9414 від 14.04.2016р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невідповідність третейського застереження, викладеного у п.9.2. договору поставки №20/2016/9414 від 14.04.2016р. положенням ст.ст.55, 64 Конституції України внаслідок чого останнє підлягає визнанню недійсним.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 55, 64, 124 Конституції України, ст.ст. 175, 193, 216 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 16, 202, 203, 215, 509, 626 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 5 «Про третейські суди», ст.ст. 162, 237 Господарського процесуального кодексу України.

З дотриманням приписів ст.6 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/1886/19 визначено суддю Чернову О.В.

Ухвалою судді господарського суду Донецької області від 10.10.2019р. позов прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження у справі №905/1886/19.

18 грудня 2019 року через канцелярію господарського суду Донецької області від відповідача надійшов відзив б/н від 17.12.2019, в якому останній заперечив проти позовних вимог, зазначивши про відсутність ознак недійсності п.9.2. спірного договору про третейське застереження, оскільки останнє містить усі необхідні ознаки третейської угоди, передбачені Законом України «Про третейські суди», що також встановлено ухвалою господарського суду Запорізької області від 17.04.2019 у справі №908/113/19, якою залишено без розгляду позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Термотрон" до Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" про стягнення боргу за договором поставки №20/2016/9414 від 14.04.2016р. у зв`язку з наявністю в останньому чинного третейського застереження, передбаченого у п.9.2. саме на підставі зауваження позивача у цій справі про таке застереження, в підтвердження чого ним надано копію ухвали господарського суду Запорізької області від 17.04.2019 у справі №908/113/19.

У підготовчому судовому засіданні 08.01.2020 судом закрито підготовче провадження та призначено справу №905/1886/19 до розгляду по суті на 06.02.2020 року.

Позивач у судове засідання 06.02.2020 року не з`явився, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази в порядку ст. 210 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд , -

ВСТАНОВИВ:

14 квітня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Запоріжсталь» (далі - Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Термотрон» (далі - Постачальник) укладено договір поставки №20/2016/941 (далі - Договір), відповідно до п.1.1. якого Постачальник зобов`язується передати, а Покупець прийняти та оплатити матеріали, вказані у Специфікаціях та Додатках до даного договору на умовах, передбачених цим договором.

Розділом 3 Договору визначено умови та строки поставки.

Відповідно до п.4.1. договору поставка ресурсів здійснюється за цінами, які узгоджені у відповідно до умов поставки, зазначені у Специфікаціях та включають у себе усі податки, збори та інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, упаковки, маркування та інші видатки Постачальника, пов`язані з поставкою ресурсів.

Оплати за поставлені ресурси буде здійснюватись протягом строку, зазначеного у специфікації, який обчислюється з моменту поставки ресурсів та надання документів, зазначених у п.6.4. цього договору (п.5.2. Договору).

Згідно з п. 9.1. Договору спори та розбіжності, які виникли у зв`язку з даним договором або які стосуються його укладання, зміни, виконання, порушення, розірвання, недійсності будуть по можливості вирішуватись шляхом переговорів.

У пункті 9.2 Договору визначено, що якщо спори та розбіжності, вказані у п. 9.1. цього договору не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється у відповідності до матеріального права України наступним чином:

- спори, майнові вимоги за якими перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов`язань, вирішуються у господарських судах України (у відповідно до діючого законодавства України);

- спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов`язань, вирішуються у Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (згідно з регламентом вказаного суду), рішення якого є остаточним та обов`язковим для Сторін та підлягає виконанню Сторонами у строки, вказані у рішенні суду.

Пунктом 10.5. встановлено, що цей Договір діє до « 31» квітня 2017 року. Закінчення строку дії цього договору не звільняє Сторін від виконання прийнятих на себе зобов`язань (у тому числі гарантійних) за цим договором.

Договір підписаний Сторонами у встановленому чинним законодавством порядку.

Посилаючись на невідповідність третейського застереження, викладеного у п.9.2. договору поставки №20/2016/9414 від 14.04.2016р. положенням ст.ст.55, 64 Конституції України, позивач наполягає на визнанні зазначеного пункту недійсним.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги Позивача такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у визнанні недійсним третейського застереження, що містить у п.9.2. договору поставки №20/2016/9414 від 14.04.2016р.

Зважаючи на статус сторін та характер правовідносин, останні, згідно ст.ст.1-3 Господарського кодексу України регламентуються, насамперед, його положеннями та іншими актами господарського законодавства, зокрема, Законом України «Про третейські суди» та Цивільним кодексом України, а також умовами договору поставки №20/2016/9414 від 14.04.2016р.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами ст.217 Цивільного кодексу України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) (окремих частин договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) (окремих частин договорів) недійсними і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (окрема частина договору).

Так, звертаючись до суду, в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає про невідповідність положенням ст.ст.55, 64 Конституції України умов п.9.2. спірного договору, відповідно до якого, якщо спори та розбіжності, вказані у п. 9.1. цього договору не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється у відповідності до матеріального права України наступним чином: спори, майнові вимоги за якими перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов`язань, вирішуються у господарських судах України (у відповідно до діючого законодавства України); спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов`язань, вирішуються у Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (згідно з регламентом вказаного суду), рішення якого є остаточним та обов`язковим для Сторін та підлягає виконанню Сторонами у строки, вказані у рішенні суду.

Відповідно до ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з ч.1 ст.1 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

У ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судоустрій і статус судів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд. Систему судоустрою складають: місцеві суди; апеляційні суди; Верховний Суд. Для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди (ст.17 ЗУ «Про судоустрій і статус судів»).

Відповідно до ст.ст.2,3 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають правно передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч.ч.1, 4-7 ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

У п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про завдання третейського суду від 10.01.2008р. № 1-рп/2008 зазначено, що третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, ст.3 Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч.5 ст.55 Конституції України.

З наведеного вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Водночас, гарантуючи судовий захист з боку держави, норми Конституції України визнають право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів реалізації вказаного права є звернення до третейського суду (абз. 1 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004р. №3-рп/2004).

Таким чином, сторони мають право укласти третейську угоду (передбачити третейське застереження у договорі) щодо розгляду певних спорів третейським судом, але передання спору на розгляд цього суду є виключно їх правовою можливістю, а не обов`язком.

Третейська угода (третейське застереження у договорі) жодним чином не обмежує конституційне право сторін на судовий захист, закріплене у ст.ст.55,64 Конституції України та не позбавляє права на звернення до місцевого суду у загальному порядку у разі виникнення спору між сторонами.

Виходячи з наведеного, а також з того, що погоджене сторонами на стадії укладення договору поставки №20/2016/9414 від 14.04.2016р. третейське застереження (п. 9.2. договору) відповідає вимогам ст.12 ЗУ «Про третейські суди» щодо форми та змісту, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання третейського застереження недійсним, а отже підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Судові витрати у відповідності до вимог п.2 ч.4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Позивача.

Керуючись ст.ст. 7, 13, 42, 86, 123, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено у Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення через Господарський суд Донецької області в порядку, передбаченому розділом ІV ГПК України.

Суддя О.В. Чернова

Повний текст рішення складено та підписано 17.02.2020 року.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua