ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2020 р. Справа№ 910/17925/14

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Остапенка О.М.

Доманської М.Л.

За участю секретаря судового засідання Берегової Н.М.

та представників сторін:

від ОСОБА_1 .: Махиня М.В. - ордер про надання правової допомоги серія КС №57137 від 07.02.20;

від ОСОБА_2 : Зозуля Т.М. - ордер про надання правової допомоги КС №387280 від 04.02.20.

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018

у справі №910/17925/14 (суддя Пасько М.В.)

за позовом ліквідатора Фізичної особи-підприємця Гордійчука І.О. арбітражного керуючого Степаненка В.В.

до 1. ОСОБА_2

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "МІДВЕСТ"

про визнання договорів недійсними та скасування рішення про їх державну реєстрацію

в межах справи №910/17925/14

за заявою Фізичної особи-підприємця Гордійчука І.О.

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/17925/14 про банкрутство Фізичної особи-підприємця Гордійчука І.О.

У квітні 2017 ліквідатор Фізичної особи-підприємця Гордійчука І.О. арбітражний керуючий Степаненко В.В. звернувся до Господарського суд міста Києва з заявою про визнання договорів недійсними та скасування рішення про їх державну реєстрацію, згідно якої просив суд визнати недійсними договір купівлі-продажу №2790 від 26.10.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. та договір купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Олофінським О.В. щодо квартири АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №32131091 від 31.10.2016 (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №910/17925/14 позов ліквідатора Фізичної особи-підприємця Гордійчука І.О. арбітражного керуючого Степаненка В.В. задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу №2790 від 26.10.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. щодо квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Олофінським О.В. щодо квартири АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №32131091 від 31.10.2016; здійснено розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №910/17925/14 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ліквідатора Фізичної особи-підприємця Гордійчука І.О., арбітражного керуючого Степаненка В.В.

Обґрунтовуючи правомірність звернення до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 зазначила, що є дружиною ОСОБА_2. (Свідоцтво про одруження НОМЕР_3 від 28.04.2000), а квартира АДРЕСА_1 є їх спільною сумісною власністю.

В обґрунтування доводів викладених в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема ОСОБА_1 стверджує, що:

- місцевий господарський суд був не вправі приймати рішення по справі за результатами підготовчого засідання, оскільки в матеріалах справи відсутня письмова згода учасників справи продовжувати розгляд справи по суті у той же день;

- місцевим господарським судом було прийнято до розгляду заяву «про збільшення розміру позовних вимог», яка не була такою за своєю суттю, а містила вимоги про об`єднання в одному провадженні кілька вимог, які підлягають розгляду за правилами різних судочинств;

- Господарський суд міста Києва безпідставно розглянув, в межах розгляду справи про банкрутство, вимоги позивача про визнання недійсним правочину, який не укладався боржником.

Апелянт стверджує, що вимога про визнання недійсним правочину, який укладений між юридичною особою та фізичною особою (договір купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016) та вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, не підвідомчі господарському суду, а належать до юрисдикції загальних судів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 (у складі колегії суддів: Верховець А.А. (головуючий суддя), Пантелієнко В.О., Доманська М.Л.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №910/17925/14 (з доданими до неї документами) не прийнято до розгляду та повернуто скаржнику.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 13.12.2019 у справі №910/17925/14 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 у справі №910/17925/14 скасовано; справу передано до Північного апеляційного господарського суду на стадію вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №910/17925/14.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді (складу суду) від 14.01.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі №910/17925/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Верховець А.А. (головуючий суддя), Доманська М.Л., Пантелієнко В.О.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2020, здійсненого у зв`язку із перебуванням судді Пантелієнка В.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, апеляційна скарга ОСОБА_1 у справі №910/17925/14 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Верховця А.А., суддів Доманської М.Л., Остапенка О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №910/17925/14; апеляційну скаргу призначено до розгляду на 11.02.2020.

07.02.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярія) від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого відповідач-1 просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №910/17925/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ліквідатора ФОП Гордійчука І.А. арбітражного керуючого Степаненка В.В.

07.02.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярія) від ОСОБА_1 надійшла заява про виконання вимог ухвали суду від 20.01.2020.

Ліквідатор ФОП Гордійчука І.А. арбітражний керуючий Степаненко В.В. своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 11.02.2020 ліквідатор боржника не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи арбітражний керуючий Степаненко В.В. повідомлявся належним чином про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення №09.2-04.1/5568/20 від 30.01.2020.

Враховуючи, що явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторін, застосовуючи при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та беручи до уваги строк розгляду апеляційної скарги, суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 за відсутності ліквідатора ФОП Гордійчука І.А. арбітражного керуючого Степаненка В.В., за наявними матеріалами справи.

Представники скаржника та ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні 11.02.2020, згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу (далі за текстом - ГПК) України, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд зауважує, що з 21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства. Разом з тим враховуючи, що предметом апеляційного перегляду є рішення суду від 13.03.2018, до спірних правовідносин буде застосовуватись, як Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство), який був чинний станом на час виникнення спірних правовідносин, так і Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КзПБ).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши думку присутніх представників сторін, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм законодавства, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд вважає, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України, що кореспондуються з положеннями ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Відповідно до п. 9 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 №01-06/606/2013 спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, розглядаються господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство незалежно ві того, заявлені такі вимоги з підстав невідповідності правочинів спеціальним нормам (стаття 20 Закону про банкрутство) чи загальним, встановленим цивільним законодавством. Крім названих у зазначеній статті Закону справ у спорах, пов`язаних з майновими вимогами до боржника, слід відносити також спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов`язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника.

З огляду на предмет спору у даній справі та з урахуванням положень ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство, враховуючи особливий правовий режим у якому перебуває Фізична особа-підприємець Гордійчук І.О. (постановою Господарського суду міста Києва від 22.10.2014 ФОП Гордійчука І.О. визнано банкрутом), даний спір підлягає розгляду в межах справи №910/17925/14 про банкрутство ФОП Гордійчука І.О.

Як слідує з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2014 порушено провадження у справі №910/17925/14 про банкрутство ФОП Гордійчука І.О.

Постановою Господарського суду міста Києва від 22.10.2014 ФОП Гордійчука І.О. визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Степаненка В.В.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону про банкрутство ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; подає до суду заяви при визнання недійсним правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

04.04.2017 ліквідатор банкрута - арбітражний керуючий Степаненко В.В., звернувся до місцевого господарського суду з заявою про визнання недійсним правочину, згідно якої просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016 щодо квартири АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №32131091 від 31.10.2016.

В обґрунтування даної заяви ліквідатор банкрута зазначив, що Гордійчуку І.О. на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

03.08.2016 на вказану квартиру було накладено арешт, згідно постанови Печерського РВ ДВС у м. Києві, на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 22.09.2015 у справі про банкрутство №910/17925/14.

13.02.2017 з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ліквідатору стало відомо, що Гордійчук І.О. перебуваючи у процедурі банкрутства, без погодження з ліквідатором, відчужив на користь ОСОБА_2 зазначену квартиру та як наслідок своїми діями завдав збитки кредиторам по справі, в тому числі і заставному кредитору ПАТ «Експобанк».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 заяву ліквідатора Гордійчука І.О. арбітражного керуючого Степаненко В.В. прийнято до розгляду в межах справи про банкрутство №910/17925/14.

15.11.2017 ліквідатор боржника Степаненко В.В., керуючись ст. 22 ГПК України (в редакції чинній на той час), звернувся до місцевого господарського суду з заявою про збільшення позовних вимог, згідно якої просив суд визнати недійсними договір купівлі-продажу №2790 від 26.10.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. та договір купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Олофінським О.В. щодо квартири АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №32131091 від 31.10.2016.

Заява ліквідатора боржника Степаненко В.В. від 15.11.2017 про збільшення позовних вимог була прийнята місцевим господарським судом до розгляду. Оскаржуване рішення прийнято з урахуванням вказаної заяви.

Однак скаржник стверджує, що місцевий господарський суд безпідставно прийняв заяву ліквідатора про збільшення позовних вимог до розгляду, оскільки вказана заява містила вимоги про об`єднання в одному провадженні кількох вимог, які підлягали розгляду за правилами різних судочинств.

Колегія суддів не погоджується з наведеними доводами скаржника, враховуючи наступне.

Суд зазначає, що частина 4 статті 22 ГПК України (в редакції чинній на час звернення ліквідатора з заявою про збільшення позовних вимог) надавала позивачу право збільшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній. Тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов`язано з пред`явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві.

З матеріалів справи слідує, що спочатку позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016 щодо квартири АДРЕСА_1 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №32131091 від 31.10.2016.

В подальшому, після витребування місцевим господарським судом матеріалів нотаріальної справи щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016, ліквідатору стало відомо про те, що спочатку спірна квартира була відчужена Гордійчуком І.О. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІДВЕСТ» (договір №2790 від 26.10.2016), а 31.10.2016 ТОВ «МІДВЕСТ» відчужило вказану квартиру на користь громадянина ОСОБА_2 , що і стало підставою для звернення ліквідатора до суду з заявою про збільшення позовних вимог, а саме: крім раніше заявлених вимог про визнання договору купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016 недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №32131091 від 31.10.2016, заявлено й вимогу про визнання недійсним договору №2790 від 26.10.2016, оскільки в результаті укладення даного договору спірна квартира вибула з власності банкрута.

Суд зазначає, що у наведеній ситуації згадана заява позивача по своїй суті не є власне заявою про збільшення розміру позовних вимог, оскільки під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Однак в даному випадку, фактично йдеться про об`єднання в одній позовній заяві двох вимог (визнання недійсними договорів на підставі яких було відчужено право власності банкрута) і таке об`єднання відповідає ст. 58 ГПК України (в редакції чинній на той час), оскільки ці вимоги пов`язані між собою підставами виникнення (договори укладені під час здійснення ліквідаційної процедури, за відсутності рішення ліквідатора та в порушення прав заставного кредитора), а відтак ліквідатором не було порушено норм законодавства при зверненні з даною заявою. При цьому слід наголосити, що об`єднання вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використовувати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також унеможливити винесення різних рішень за однакових обставин.

За наведеного, зважаючи на підставу позову у даній справі (незаконне відчуження майна банкрутом в ході здійснення ліквідаційної процедури) та враховуючи, що при поданні заяви про збільшення позовних вимог ліквідатором було дотримано норми ГПК України (в чинній на той час редакції), колегія суддів вважає, що Господарський суд міста Києва правомірно прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог до розгляду в межах справи про банкрутство, що є фактичним об`єднанням пов`язаних між собою позовних вимог.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про те, що позовні вимоги ліквідатора про визнання недійсним договору купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016 (укладений між ТОВ «МІДВЕСТ» та ОСОБА_2 ) та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не підлягають розгляду у порядку господарського судочинства, а належать до юрисдикції загальних судів, Північний апеляційний господарський суд виходить з наступного.

З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Поряд з іншими принципами правового регулювання відносин неплатоспроможності (галузевих принципів), суттєве значення має й принцип судового нагляду у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, який розпочинається з призначення розпорядника майна чи ліквідатора банкрута.

Ліквідатор у справі про банкрутство має самостійний статус як особа, що за рішенням суду зобов`язана належним чином виконувати свої повноваження в ході ліквідаційної процедури, зокрема ті, що направлені на формування ліквідаційної маси боржника та задоволення вимог кредиторів.

Перш за все, наведений вище принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо. Суд у справі про банкрутство повинен сам приймати рішення стосовно виду та інтенсивності нагляду з урахуванням процедури провадження, особи боржника та арбітражного керуючого, а також інших обставин справи.

На більш ефективну реалізацію вказаного принципу, направлені й приписи процесуального Закону, зокрема статті 12, 16 ГПК України в редакції, чинної до 15.12.2017, статті 20, 30 ГПК України редакції чинної з 15.12.2017.

Означений Принцип та механізм його застосування також відстежується у приписах Закону про банкрутство та КзПБ.

Виходячи з вимог частини дев`ятої статті 16 ГПК України (виключна підсудність справ) в редакції, що діяла на момент звернення ліквідатора банкрута до суду з даним позовом, справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

За таких обставин, зважаючи, що предметом судового розгляду в даному випадку є спір про визнання недійсним договорів укладених щодо майна банкрута та проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство, даний спір безпосередньо пов`язаний із здійсненням провадження у справі про банкрутство ФОП Гордійчука І.О., а тому, в силу положень ст. 16 ГПК України (в редакції чинній на час розгляду справи), має бути вирішений у межах провадження у справі про банкрутство.

Таким чином, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість доводу апеляційної скарги стосовно того, що позовні вимоги ліквідатора про визнання недійсним договору купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016 (укладений між ТОВ «МІДВЕСТ» та ОСОБА_2 ) та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.

Дослідивши наявні в матеріалах спарви докази та проаналізувавши доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ліквідатора ФОП Гордійчука І.О. арбітражного керуючого Степаненкоа В.В., з огляду на наступне.

Як було встановлено вище, постановою Господарського суду міста Києва від 22.10.2014 ФОП Гордійчука І.О. визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Степаненка В.В.

Відповідно до ч. 8 ст. 91 Закону про банкрутство офіційне оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, встановленому Законом, із зазначенням строку пред`явлення кредиторських вимог до банкрута, який не може перевищувати двох місяців.

Згідно ч. 1 ст. 92 Закону про банкрутство господарський суд розглядає вимоги, заявлені кредиторами або боржником, у строки, передбачені частиною восьмою статті 91 цього Закону. За наслідками розгляду зазначених вимог господарський суд виносить ухвалу про порядок і розмір задоволення вимог кредиторів по відношенню до фізичної особи-підприємця, боржника у справі.

Так, ухвалою суду першої інстанції від 17.05.2016 визнано ПАТ „КБ „Експобанк" кредитором ФОП Гордійчука І.О. на суму 6 208 800,00 грн., як такі що забезпечені заставою майна боржника, а саме: трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 договору, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Плохутою Б.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1189.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону про банкрутство, майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які воно забезпечує.

Таким чином, кошти від продажу вказаного майна повинні бути спрямовані на погашення вимог заставного кредитора - ПАТ „КБ „Експобанк".

Згідно абз. 15 ч. 2 Закону про банкрутство до повноважень ліквідатора належить продаж майна банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 38 Закону про банкрутство з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Отже, з моменту відкриття ліквідаційної процедури саме ліквідатор здійснює управління та розпорядення майном банкрута, його продаж. Проте, в порушення норм законодавста, банкрут - Фізична особа-підприємець Гордійчук І.О., без погодження з ліквідатором здійснив відчуження належного йому майна - спірної квартири, яка перебуває у іпотеці у АТ «КБ «ЕКСПОБАНК», на користь ТОВ «МІДВЕСТ», яке в подальшому здійснило її відчуження та користь ОСОБА_2 . При цьому в результаті незаконного відчудження ФОП Гордійчуком І.О. спірної квартири, було порушено права заставного кредитора на задоволення своїх вимог.

Відтак, банкрут - ФОП Гордійчук І.О. уклавши 26.10.2016 з ТОВ «МІДВЕСТ» договір купівлі-продажу спірної квартири (№2790) вчинив правочин спрямований на ухилення від виконання судового рішення та погашення кредиторської заборгованості перед кредиторами боржника, у тому числі перед заставним кредитором ПАТ „КБ „Експобанк".

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до положень п. 2.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За наведеного, враховуючи, що договір купівлі-продажу №2790 від 26.10.2016 (посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. щодо квартири АДРЕСА_1 ) укладено банкрутом в ході ліквідаційної процедури без погодження з ліквідатором та в порушення прав кредиторів на задоволення своїх кредиторських вимог, судова колегія погоджується з місцевим господарським судом та вказує на наявність правових підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним зазначеного договору, оскільки в даному випадку Гордійчук І.О. не мав права відчужувати неналежне йому майно (квартиру АДРЕСА_1 ) через відсутність відповідних повноважень, так як не було отримано згоди на реалізацію квартири від іпотекодержателя ПАТ «КБ «Експобанк». До того ж, в процедурі банкрутства на стадії ліквідаційної процедури право на реалізацію майна банкрута наявне лише у ліквідатора.

Стосовно вимоги ліквідатора про визнання недійсним договору купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016 укладеного між ТОВ «МІДВЕСТ» та ОСОБА_2 (посвідчений приватним нотаріусом КМНО Олофінським О.В. щодо квартири АДРЕСА_1 ), суд відмічає наступне.

Постановою Господарського суду міста Києва від 22.10.2014 ФОП Гордійчука І.О. визнано банкрутом та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру.

26.10.2014 на сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет було розміщено оголошення про визнання ФОП Гордійчука І.О. банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Отже, з 26.10.2014 інформація про визнання ФОП Гордійчука І.О. банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури стала загальнодоступною та кожна зацікавлена особа мала змогу з нею ознайомитись.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 укладаючи з ТОВ «МІДВЕСТ» договір купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016 був обізнаний, що право власності на спірну квартиру було отримано ТОВ «МІДВЕСТ» на підставі договору купівлі-продажу №2790 від 26.10.2016 укладеного з ФОП Гордійчуком І.О. А відтак, ОСОБА_4. мав можливість ознайомитись з інформацією яка міститься в мережі інтернет стосовно того, що ФОП Гордійчук І.О. відчужив майно перебуваючи в процедурі банкрутства та як наслідок, відмовитись від укладення спірного договору.

До того ж слід звернути увагу, що спірні договори були укладені в короткий термін (з інтервалом у п`ять днів), що може слугувати доказом навмисного виведення майна з власності банкрута з метою ухилення від погашення вимог заставного кредитора - ПАТ «КБ «Експобанк».

За таких обставин, зважаючи, що місцевим господарським судом було об`єднано дві вимоги ліквідатора, при цьому ліквідатор не ставив питання про витребування майна банкрута, у суда були відсутні підстави для припинення провадження по відношенню до вимог ліквідатора про визнання недісним договору купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016, оскільки вказані дії не були передбачені чинним на той час законодавством. Відтак, Господарський суд міста Києва правомірно задовольнив вимогу ліквідатора про визнання недійсним договору купівлі-продажу №5995 від 31.10.2016.

Враховуючи, що договір №5995 від 31.10.2016 став підставою для прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №32131091 від 31.10.2016, суд апеляційної інстанції погоджується з Господарським судом міста Києва та зазначає про наявність підстав для скасування даного рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що місцевий господарський суд був не вправі приймати рішення по справі за результатами підготовчого засідання, оскільки в матеріалах справи відсутня письмова згода учасників справи продовжувати розгляд справи по суті у той же день, суд відмічає наступне.

Як вже було зазначено вище, заяву ліквідатора Гордійчука І.О. арбітражного керуючого Степаненко В.В. про визнання недійсними правочину прийнято до розгляду Господарським судом міста Києва 20.04.2017.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.17 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким, зокрема, Господарський процесуальноий кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України (в редакції Закону України від 03.10.17 N2147VІІІ, чинної з 15.12.17), передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України (в редакції Закону України від 03.10.17 N2147VІІІ, чинної з 15.12.17), господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За наведеного, ухвалою Господарського суду міста Києва було вирішено заяву ліквідатора фізичної особи-підприємця Гордійчука І.О. арбітражного керуючого Степаненка В.В. в межах справи №910/17925/14 про визнання недійсним правочину та скасування рішення про державну реєстрацію розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі. Підготовче засідання у справі №910/17925/14 призначено на 13.03.2018.

Згідно ч. 6 ст. 183 ГПК України якщо під час підготовчого засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять письмової згоди учасників даної справи щодо розгляду справи по суті 13.03.2018 після закінчення підготовчого судового засідання. Однак, зважаючи на завдання підготовчого засідання та беручи до уваги, що розгляд заяви ліквідатора розпочато 20.04.2017 (заява розглядалась майже рік), а сторони не заперечували проти закриття підготовчого провадження та розгляд справи по суті 13.03.2018, відсутність відповідної письмової згоди сторін не є підставою для скасування по суті законного рішення суду. До того ж, слід відмітити, що згідно ст. 37 Закону про банкрутство ліквідаційна процедура вводиться судом строком на дванадцять місяців, тоді як в справі про банкрутство ФОП Гордійчука І.О. ліквідаційна процедура триває з 22.10.2014 (більше п`яти років), що порушує права кредиторів на погашення грошових вимог.

Отже, відсутність згоди учасників справи на розгляд справи по суті в день закінчення підготовчого засідання хоча і є процесуальним порушенням допущеним місцевим господарським судом, проте це порушення не вплинуло на законність прийнятого рішення і відповідно не може бути підставою для скасування цього рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №910/17925/14.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків місцевого господарського суду не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 судом не вбачається.

Відповідно до пп. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно і змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що Верховний Суд направив справу до суду апеляційної інстанції на стадію вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (постанова від 173.12.2019), Північний апеляційний господарський суд має здійснити розподіл судових витрат і за розгляд справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , судові витрати за розгляд справи судом апеляційної і касаційної інстанції покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 283 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №910/17925/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №910/17925/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/17925/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Cторони мають право оскаржити постанову до Верховного суду в порядку, передбаченому ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.02.2020.

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді О.М. Остапенко

М.Л. Доманська