ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. ОдесаСправа № 916/2245/19
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Щербатюк О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача Чайка Я.В. (за довіреністю),

від відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд»

на рішення Господарського суду Одеської області від 24.12.2019 проголошене о 09:43:14 суддею Рога Н.В., у м. Одесі, повний текст якого складено 27.12.2019

у справі № 916/2245/19

за позовом Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-Будівельний Трест ЧМП»

про стягнення,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2019 року Приватне акціонерне товариство «Укргазбуд» (далі ПрАТ «Укргазбуд», позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-Будівельний Трест ЧМП» (далі - ТОВ «Ремонтно-Будівельний Трест ЧМП», відповідач) про стягнення заборгованості 2 392 176,80 грн., 3% річних за період з 01.01.2019 року по 26.07.2019 року в розмірі 40 699,78 грн., інфляційні нарахування з січня 2019 року по червень 2019 року в розмірі 157 405,23 грн. та пеню за період з 01.01.2019 року по 01.07.2019 в розмірі 425 020,86 грн.

Позов обґрунтований тим, що на виконання умов договору поставки від 20.10.2017 ПрАТ «Укргазбуд» поставило продукцію вартість якої відповідачем була оплачена частково з порушенням строків, у зв`язку з чим, за відповідачем утворилась заборгованість, на яку позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.12.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що без вивчення первісних документів щодо всіх поставок за Договором поставки №Т-2010/17 від 20.10.2017 та обґрунтованих пояснень позивача щодо зарахування оплати по проведеним платежам щодо кожної конкретної поставки, неможливо встановити яку саме суму ТОВ «Ремонтно-будівельний трест ЧМП» сплатило за товар, поставлений за видатковою накладною №21 від 01.02.2018. Суд першої інстанції зазначив, що позов подано передчасно, оскільки відповідачем не допущено прострочення свого зобов`язання щодо оплати продукції, отриманої за видатковою накладною №21 від 01.02.2018, адже у договорі поставки №Т-2010/17 від 20.10.2017 відсутній конкретний строк, протягом якого покупець мав виконати своє зобов`язання щодо оплати отриманої продукції.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «Укргазбуд» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського з апеляційною скаргою, в якій просило рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення є необґрунтованим та таким, що містить невідповідність висновків, викладених у рішенні, встановленим обставинам справи, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Скаржник зазначає, що висновок господарського суду, що без вивчення первісних документів щодо всіх поставок за Договором поставки №Т-2010/17 від та обґрунтованих пояснень позивача щодо зарахування оплати по проведеним платежам щодо кожної конкретної поставки, неможливо встановити яку саме суму ТОВ «Ремонтно-будівельний трест ЧМП» сплатило за товар, поставлений за видатковою накладною №21 від 01.02.2018, на думку апелянта є необгрунтованим оскільки, зарахування позивачем оплат за товар при заповненні відповідачем «призначення платежу» як загальної підстави - на виконання договору поставки №Т-2010/17 від 20.10.2017, здійснювалося позивачем відповідно до вимог законодавства в хронологічному порядку, починаючи із поставки за тією видатковою накладною, що мала місце у найдавніший період. Всі поставки та оплати, що здійснювалися відповідно до Договору можна відстежити за даними, відображеними у Акті звіряння взаємних розрахунків за період 01.09.2017-26.07.2019 та картці рахунку 361 що містяться у матеріалах справи. Будь-які інші документи, що стосуються інших поставок за Договором судом не витребовувались, оскільки вони не стосувалися предмету позову.

Крім цього, позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що відповідач, незважаючи на відсутність рахунку, приступив до виконання зобов`язання, адже наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити надані послуги.

На думку скаржника наявність у відповідача зобов`язання щодо проведення платежів за поставлений товар випливає безпосередньо зі змісту ч. 1ст. 692 ЦК України, а не ставиться в залежності від звернення до нього з окремою вимогою в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Разом з апеляційною скаргою до суду позивач надав копії додаткових документів (видаткові накладні №379 від 30.11.2017, №380 від 30.11.2017 , №381 від 18.12.2017, №382 від 19.12.2017 , №383 від 20.12.2017 №384 від 21.12.2017, №385 від 21.12.2017, №386 від 21.12.2017, №7 від 23.01.2018, №8 від 24.01.2018, №9 від 25.01.2018, №61 від 16.03.2018, №62 від 19.03.2018, копію Договору про відступлення права вимоги від 10.01.2019 та акту прийому-передачі документів до нього), однак судова колегія не приймає до уваги вищевказані документи при розгляді даної справи, оскільки вони не були предметом розгляду в суді першої інстанції та позивач в порушення ч. 3 ст.269 ГПК України не надав апеляційному суду доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

06.02.2020 до апеляційного суду від ТОВ «Ремонтно-Будівельний Трест ЧМП» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є таким, що відповідає фактичним обставинам справи та не підлягає зміні, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

12.02.2020 до апеляційного суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи мотивоване тим, що директор підприємства разом з адвокатами Моргун Н.В та Баранек О.В. з 12.02.2020 по 14.02.2020 перебуватимуть у виробничому терміновому та незапланованому відрядженні у м. Києві. До клопотання додано відповідний наказ

Також, 12.02.2020 до початку судового засідання представник позивача надала клопотання про залучення додаткових документів до матеріалів справи, а саме копію листа від 05.02.2020 №12 про повторне направлення на адресу відповідача рахунків по договору поставки від 20.10.2017, проте судова колегія не приймає до уваги зазначений документ, оскільки він не був предметом розгляду в даній справі в суді першої інстанції, адже датований після прийняття рішення господарським судом у даній справі.

З`ясувавши думку представника позивача в судовому засіданні щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.).

Так, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Приймаючи до уваги вищезазначене, судова колегія відмовляє відповідачу в задоволенні клопотання про відкладення, адже останній є юридичною особою, а відповідно до положень ч. 3 ст. 56 ГПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Також, суд враховує, що відповідач не був позбавлений права надати письмові пояснення та направити до участі у справі іншого представника.

Крім цього, судова колегія зазначає, що ухвалою суду апеляційної інстанції від 23.01.2020 явка представників сторін не визнавалась обов`язковою.

В судовому засіданні 12.02.2020 представник позивача надала пояснення, в яких підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити останню, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 20.10.2017 між ПрАТ «Укргазбуд» (Постачальник) та ТОВ «Ремонтно-будівельний трест ЧМП» (Покупець) був укладений Договір поставки №Т-2010/17, за умовами якого Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у Договорі, передати у власність Покупцеві продукцію, визначену п.1.2 даного Договору, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах цього Договору прийняти її та оплатити (п. 1.1. Договору).

Згідно п.1.2 Договору продукцією за Договором є труба сталева 1420х15,7 (16) б/в згідно зі Специфікацією, що є невід`ємною частиною Договору.

Пунктом 2.1. Договору сторони узгодили, що поставка Продукції здійснюється шляхом її доставки на об`єкт, вказаний Покупцем.

За умовами п.2.2 Договору Постачальник зобов`язаний передати продукцію Покупцю у відповідній кількості та належної якості та виконати умови даного Договору у повному обсязі протягом 45 календарних днів від дати підписання даного Договору. 01 грудня 2017 року сторони уклали додаткову угоду №1 до Договору поставки №Т-2010/17 від 20.10.2017, у якій п.2.2 Договору виклали у новій редакції, а саме : «Постачальник зобов`язаний передати продукцію Покупцю у відповідній кількості та належної якості та виконати умови даного Договору у повному обсязі протягом 130 календарних днів від дати підписання даного Договору».

Сторони узгодили, що Продукція може поставлятися частинами, але в межах терміну поставки відповідно до п. 2.2. даного Договору (п. 2.3. Договору).

Згідно з п. 3.2. Договору право власності на Продукцію та ризики випадкового знищення або випадкового пошкодження у Покупця в момент передачі Продукції Покупцю, що фіксується видатковою накладною.

Відповідно до п.4.2 Договору ціна продукції розраховується із розрахунку 18 834, 64 грн. (з ПДВ) за 1 м труби сталевої і загальна ціна продукції за Договором складає 71 400 000,00 грн., у тому числі ПДВ -11 900 000,00 грн.

Згідно п.4.3 Договору всі розрахунки за Договором здійснюються Покупцем в безготівковій формі шляхом перерахування грошей на поточний рахунок Постачальника на підставі виданих ним рахунків.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін та діє до 31.12.2017, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань Сторонами по Договору (п. 10.1 Договору).

На виконання умов договору, позивач за період з 26.01.2018 по 27.01.2018 поставив відповідачу продукцію (труба ДУ 1420х15,7 (16) мм) у кількості 545,89 м. на загальну суму 10 281 639,44 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними (т.1, а.с. 179-195), які без заперечень та зауважень підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб, що підтверджується видатковою накладною №21 на суму 10 281 639,44 грн. (т. 1, а.с. 17, 178).

Дослідивши наявні в матеріалах справи вищевказану накладну, яка була підписана без зауважень та заперечень повноважними представниками сторін та скріплена печатками юридичних осіб, колегія суддів дійшла висновку, що позивач дійсно поставив відповідачу товар, а відповідач отримав цей товар.

Зазначений первісний бухгалтерський документи безумовно підтверджує факт поставки і приймання-передачі товару продавцем (позивачем) покупцю (відповідачу).

Жодних зауважень або претензій щодо якості та кількості від відповідача не надходило.

Крім цього, матеріали справи містять податкову накладну від 01.02.2018, яка належним чином зареєстрована в Єдиному реєстрі отриманих і виданих податкових накладних та є належними та допустимими доказом, який також підтверджує поставку товару позивачем відповідачу.

Однак, в порушення умов договору поставки, відповідач розрахувався за товар частково.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач сплатив позивачу за видатковою накладеною № 21 від 01.02.2018 5 953 419,59 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних дорученень №824 від 26.02.2018 на суму 4 838 419,59 грн., № 829 від 27.02.2018 на суму 500 000,00 грн. та № 837 від 28.02.2018 на суму 615 000,00 грн., проте позивач зазначає, що відповідач оплатив за поставлений товар 7 889 462,64 грн.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 14 ГПК України, судова колегія розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, оскільки позивач визнає, що відповідач сплатив за товар більше ніж це підтверджено платіжними дорученнями, то суд приймає до уваги суму зараховану позивачем як оплату за поставлений товар відповідачем в розмірі 7 889 462,64 грн. Протилежних доказів відповідач не надав, зазначену суму оплати не оспорює.

Приймаючи до уваги зазначене, судова колегія встановила, що відповідач за поставлений товар розрахувався частково в розмірі 7 889 462,64 грн. внаслідок чого у відповідача виник борг в сумі 2 392 176,80 грн.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 525 ЦК України). Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч. ч. 1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Дослідивши Договір поставки від 20.10.2017, судова колегія встановила, що сторони не узгодили строк оплати поставленого товару.

На думку судової колегії, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, у тому числі, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання. Такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої ст. 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Отже, оскільки видаткова накладна №21 підписана сторонами 01.02.2018, яка свідчить про отримання товару відповідачем, повинна була бути оплачена останнім в той же день.

Стосовно невиставлення/ненаправлення позивачем рахунку-фактуру судова колегія вважає, що невиставлення/ненаправлення позивачем рахунку на оплату не звільняє відповідача від обов`язку оплатити послуги, надані позивачем. Так, за своєю правовою природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги. Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/49/17 та від 22.05.2018 у справі № 923/712/17).

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що в порушення умов Договору поставки відповідач не розрахувався з позивачем в повному обсязі у встановлений законодавством строк, у зв`язку з цим, за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 2 392 176,80 грн. (10 281 639,44 грн. - 7 889 462,64 грн.), яка доведена належними та допустимими доказами, а отже позовна вимога щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 2 392 176,80 грн. є обґрунтованою, однак місцевий суд помилково відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Стосовно позовних вимог про стягнення пені, судова колегія зазначає наступне.

Частиною 3 статті 549 ЦК України визначено що пеня, це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Судова колегія встановила, що умовами договору поставки від 20.10.2017 року не визначено підстави для нарахування пені та порядок такого нарахування.

В ході розгляду даної справи позивачем не було надано допустимих та належних доказів, які підтверджували обставини, на які останній посилається як на підставу своїх позовних вимог, не визначено яким саме законодавчим актом визначено обов`язок відповідача сплачувати пеню за прострочення виконання умов Договору, тому вимога про стягнення пені у розмірі 425 020,86 грн. є необґрунтованою, у зв`язку із чим не підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, порушення відповідачем грошового зобов`язання тягне за собою наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки відповідач повинен був оплатити товар 01.02.2018 в день його отримання, то прострочення оплати суми боргу у відповідача почалось з наступного дня, тобто з 02.02.2018 по дату звернення ПрАТ «Укргазбуд» з даним позовом до суду, тобто до 26.07.2019.

Отже, позивач мав право нарахувати суму 3% річних за період з 02.02.2018 по 26.07.2019, а інфляційні втрати з лютого 2018 року по липень 2019 року, однак позивач нарахував 3% річних та інфляційні втрати за менший період, а саме з 01.01.2019 по 26.07.2019 та з січня 2019 року по червень 2019 року, у зв`язку з цим судова колегія враховує періоди зазначені позивачем, оскільки у суду відсутні повноваження щодо збільшення позовних вимог, таке право належить виключно позивачу, тому суд не виходить за межі позовних вимог.

Судова колегія перевірила правильність розрахунку сум 3% річних та інфляційних втрат, які було здійснено позивачем та дійшла висновку що розрахунок 3% річних позивачем було зроблено вірно, оскільки суми при перерахунку співпали, а розрахунок інфляційних втрат містить арифметичні помилки, у зв`язку з чим, судова колегія здійснила власний розрахунок

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
січень 2019 червень 20192 392 176,801,03687 218,66
Отже, інфляційні втрати за період з січня 2019 року по червень 2019 року становить 87 218,66 грн.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги в частині 3% річних за період 01.01.2019 по 26.07.2019 підлягають задоволенню в розмірі 40 699,78 грн., а інфляційні втрати за період з січня 2019 року по червень 2019 року підлягають задоволенню в сумі 87 218,66 грн.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду скасуванню з викладенням його резолютивної частини в новій редакції.

Судові втрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції та апеляційним розглядом даної справи, відповідно до правил ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Господарського суду Одеської області від 24.12.2019 скасувати, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-Будівельний Трест ЧМП» на користь Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд» 2 392 176,80 грн. основного боргу, 87 218,66 грн. інфляційних втрат, 40 699,78 грн. 3% річних та 37 801,43 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.».

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-Будівельний Трест ЧМП» на користь Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд» витрати по сплаті судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в розмірі 56 702,14 грн.

Видачу наказів на виконання даної постанови з зазначенням повних реквізитів сторін доручити Господарському суду Одеської області.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.02.2020.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Разюк Г.П.

Савицький Я.Ф.