ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020м. ДніпроСправа № 904/4589/19

за позовом Концерну "Військторгсервіс", м. Київ

до Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Дніпро

про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 1 653,10 грн., пені у розмірі 1936,57 грн., інфляційної складової у розмірі 708,81 грн., 3% річних у розмірі 172,58 грн., штрафу у розмірі 165,10 грн. та заборгованості з відшкодування вартості комунальних послуг у розмірі 7013,82 грн.

Суддя Ніколенко М.О.

Без участі представників сторін.

РУХ СПРАВИ.

Концерн "Військторгсервіс" звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 1 653,10 грн., пені у розмірі 1 936,57 грн., інфляційної складової у розмірі 708,81 грн., 3% річних у розмірі 172,58 грн., штрафу у розмірі 165,10 грн. та заборгованості з відшкодування вартості комунальних послуг у розмірі 7013,82 грн.

Позов обґрунтований порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг № 297 від 29.12.2015 оплати наданих послуг за договором та відшкодування комунальних послуг.

Ухвалою від 15.10.2019 господарський суд звернувся із запитом до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання Фізичної особи ОСОБА_1 про надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

На адресу суду, 04.12.2019 надійшла відповідь Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на вищезазначену ухвалу суду.

Ухвалою суду від 06.12.2019 позовну заяву Концерну "Військторгсервіс" №б/н від 03.10.2019 залишено без руху. Ухвалено Концерну "Військторгсервіс" в строк до 20.12.2019 включно усунути недоліки позовної заяви.

Через канцелярію суду, 23.12.2019 від позивача надійшла заява, якою усунуто недоліки, встановлені вищевказаною ухвалою суду.

Ухвалою суду від 26.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. Справу № 904/4589/19 ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.

Між Концерном "Військторгсервіс" (надалі - зберігач) та Фізичною особою-підприємцем Чернишовим Ігорем Володимировичем (надалі - поклажодавець) було укладено договір про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг № 297 від 29.12.2015 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору, предметом цього договору є надання зберігачем послуг по зберіганню, а також прийому, розвантаженню, обліку, відвантаженню товарно-матеріальних цінностей, що належать поклажодавцю.

Додатком № 1 до договору сторони узгодили вартість послуг зберігання: за 1 палето-місце на 1 поверсі - 55 грн. з ПДВ на місяць; за 1 палето-місце на 2-4 поверхах - 40 грн. з ПДВ на місяць.

На виконання умов договору, відповідачем було надано позивачу заявку від 29.12.2015 про надання 488 палето-місць на 1 поверсі складу та 178 палето-місць на 4 поверсі складу для зберігання ТМЦ.

Відтак, загальна вартість послуг зі зберігання ТМЦ поклажодавця склала 34 320 грн. на місяць.

Пунктом 3.2 договору визначено, що у зв`язку з постійним підвищенням цін на комунальні послуги (електроенергія, опалення, водопостачання тощо) поклажодавець та зберігач погодили, що ціна за надання послуг зберігання не включає в себе понесені зберігачем витрати на комунальні послуги в процесі зберігання відповідно до умов цього договору.

Позивач вказав, що він виконав умови договору, з січня 2016 року по жовтень 2016 року надав відповідачу послуги зі зберігання ТМЦ на загальну суму 343 200 грн. та виставив рахунки на відшкодування вартості витрат на комунальні послуги на загальну суму 29 799,38 грн.

Однак, відповідач, за твердженням позивача, порушив свої зобов`язання за договором і не оплатив надані послуги зберігання та не відшкодував витрати на комунальні послуги у встановлені строки. За таких обставин, на думку позивача, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість перед Концерном "Військторгсервіс" зі сплати суми основного боргу у розмірі 1 653,10 грн. та відшкодування вартості комунальних послуг у розмірі 7013,82 грн.

Позивач зазначив, що вказана заборгованість утворилась внаслідок неповної оплати послуг зберігання за квітень 2016 року (рахунок № 481 від 05.04.2016) та неоплати рахунків на відшкодування вартості комунальних послуг № 1160 від 31.08.2016, № 1186 від 28.09.2016 та №1316 від 31.10.2016.

За порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором з оплати послуг зберігання, позивачем було нараховано до сплати пеню у розмірі 1936,57 грн., інфляційну складову у розмірі 708,81 грн., 3% річних у розмірі 172,58 грн. та штраф у розмірі 165,10 грн.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА.

Відповідач надав до суду клопотання про закриття провадження у справі. В обґрунтування поданого клопотання відповідач послався на те, що ОСОБА_1 станом на дату відкриття провадження у справі не мав статусу фізичної особи - підприємця. За таких обставин, на думку відповідача, даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відзиву на позов відповідач не надав.

ПЕРЕЛІК ОБСТАВИН, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Предметом цього судового розгляду є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 1 653,10 грн., пені у розмірі 1936,57 грн., інфляційної складової у розмірі 708,81 грн., 3% річних у розмірі 172,58 грн., штрафу у розмірі 165,10 грн. та заборгованості з відшкодування вартості комунальних послуг у розмірі 7013,82 грн.

Для правильного вирішення цього спору необхідно встановити, які саме правовідносини склались між сторонами (чи є дані правовідносини господарськими та чи відноситься дана справа до юрисдикції господарського суду), які взаємні права та обов`язки виникли між сторонами (в які строки і в якому розмірі надані послуги мали бути оплачені, а комунальні витрати позивача - компенсовані), чи мало місце порушення будь-яких зобов`язань (чи були оплачені надані послуги та компенсовані комунальні витрати у встановлені строки у повному обсязі), які саме зобов`язання порушені боржником, яке право чи інтерес кредитора порушено, які наслідки порушення зобов`язань боржником.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД. ПОЗИЦІЯ СУДУ.

Між Концерном "Військторгсервіс" (надалі - зберігач) та Фізичною особою-підприємцем Чернишовим Ігорем Володимировичем (надалі - поклажодавець) було укладено договір про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг № 297 від 29.12.2015 (надалі - договір).

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі цього договору, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст.193 ГК України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з п. 5.1 договору, цей договір набуває чинності з 01.01.2016 і діє до 31.12.2016.

Відповідно до п. 1.1. договору, предметом цього договору є надання зберігачем послуг по зберіганню, а також прийому, розвантаженню, обліку, відвантаженню товарно-матеріальних цінностей, що належать поклажодавцю.

Додатком № 1 до договору сторони узгодили вартість послуг зберігання: за 1 палето-місце на 1 поверсі - 55 грн. з ПДВ на місяць; за 1 палето-місце на 2-4 поверхах - 40 грн. з ПДВ на місяць.

На виконання умов договору, відповідачем було надано позивачу заявку від 29.12.2015 про надання 488 палето-місць на 1 поверсі складу та 178 палето-місць на 4 поверсі складу для зберігання ТМЦ.

Відтак, загальна вартість послуг зі зберігання ТМЦ поклажодавця склала 34 320 грн. на місяць.

Пунктом 3.2 договору визначено, що у зв`язку з постійним підвищенням цін на комунальні послуги (електроенергія, опалення, водопостачання тощо) поклажодавець та зберігач погодили, що ціна за надання послуг зберігання не включає в себе понесені зберігачем витрати на комунальні послуги в процесі зберігання відповідно до умов цього договору.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 202 Господарського кодексу України та статтею 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Позивач виконав умови договору, з січня 2016 року по жовтень 2016 року надав відповідачу послуги зі зберігання ТМЦ на загальну суму 343 200 грн. та виставив рахунки на відшкодування вартості витрат на комунальні послуги на загальну суму 29 799,38 грн.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що поклажодавець здійснює попередню оплату у розмірі 100% за надання послуг зберігання ТМЦ на займаній площі в термін до 15 числа поточного місяця.

Поклажодавець зобов`язується відшкодувати витрати, понесені зберігачем на комунальні послуги в процесі зберігання згідно виставлених рахунків в термін не пізніше 15 числа наступного за звітним місяцем.

З урахуванням зазначених положень договору, строк виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором зі сплати вартості наданих послуг та відшкодування вартості витрат на комунальні послуги є таким, що настав.

Однак, відповідач порушив свої зобов`язання за договором і не оплатив надані послуги зберігання та не відшкодував витрати на комунальні послуги у встановлені строки. За таких обставин, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість перед Концерном "Військторгсервіс" зі сплати суми основного боргу у розмірі 1 653,10 грн. та відшкодування вартості комунальних послуг у розмірі 7013,82 грн.

Вказана заборгованість утворилась внаслідок неповної оплати послуг зберігання за квітень 2016 року (рахунок № 481 від 05.04.2016) та неоплати рахунків на відшкодування вартості комунальних послуг № 1160 від 31.08.2016, № 1186 від 28.09.2016 та № 1316 від 31.10.2016.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 1 653,10 грн. та відшкодування вартості комунальних послуг у розмірі 7013,82 грн. є обґрунтованими.

Пунктом 3.6. договору, встановлено, що за несвоєчасну оплату за надані зберігачем послуги, поклажодавець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний календарний день прострочення, з одночасним припиненням відпуску ТМЦ.

Згідно з п. 4.6. договору, у разі прострочення оплати послуг зберігання більше ніж на 60 днів, поклажодавець зобов`язаний сплатити зберігачу штраф в розмірі 10% від суми заборгованості.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

На підставі пункту 3.6. договору позивач нарахував пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за загальний період з 11.04.2016 по 11.10.2016 у розмірі 1 936,57 грн.

Перевіривши розрахунок, доданий до позову, суд встановив, що позивачем при здійсненні нарахування пені було неправильно визначено періоди такого нарахування.

Як зазначено вище, пунктом 3.2 договору встановлено, що поклажодавець здійснює попередню оплату у розмірі 100% за надання послуг зберігання ТМЦ на займаній площі в термін до 15 числа поточного місяця.

При цьому, якщо у договорі виконання грошового зобов`язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов`язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов`язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов`язання буде 1 серпня 2014 року.

Відтак, прострочення відповідачем оплати послуг зберігання, наданих у квітні 2016 року, відбулось з 15.04.2016.

За розрахунком суду пеня на суму заборгованості 1 653,10 грн. за період з 15.04.2016 по 11.10.2016 становить 275,52 грн.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача пені є обґрунтованою у розмірі 275,52 грн.

Також на підставі пункту 4.6. договору позивач нарахував штраф у розмірі 165,10 грн.

Перевіривши розрахунок суд встановив, що розмір штрафу за порушення відповідачем строку виконання грошового зобов`язання у розмірі 1653,10 грн. становить 165,31 грн., тобто суму в більшому розмірі, ніж заявлено позивачем до стягнення.

Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Тому, вимога позивача про стягнення штрафу підлягає задоволенню у заявленому розмірі 165,10 грн.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошових зобов`язань на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував відповідачу до сплати 3% річних у розмірі 172,58 грн. за період з 11.04.2016 по 03.10.2019 та інфляційну складову у розмірі 708,81 грн. за період з квітня 2016 року по серпень 2019 року.

Перевіривши розрахунок, доданий до позову, суд встановив, що позивачем при здійсненні нарахування 3% річних було неправильно визначено періоди такого нарахування. А саме: позивачем не було враховано п. 3.2 договору, яким встановлено, що поклажодавець здійснює попередню оплату у розмірі 100% за надання послуг зберігання ТМЦ на займаній площі в термін до 15 числа поточного місяця.

За розрахунком суду 3% річних на суму заборгованості 1 653,10 грн. за період з 15.04.2016 по 03.10.2019 становить 172,05 грн.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних є обґрунтованою у розмірі 172,05 грн.

Перевіривши розрахунок, доданий до позову, суд встановив, що позивачем при здійсненні нарахування інфляційної складової було допущено арифметичні помилки. А саме позивачем було неправильно визначено сукупний індекс інфляції за період з квітня 2016 року по серпень 2019 року. Так, сукупний індекс інфляції за вказаний період становить 141,88 , а не 142,88, як вказано позивачем у розрахунку.

За розрахунком суду інфляційна складова на суму заборгованості 1 653,10 грн. за період з квітня 2016 року по серпень 2019 року становить 692,38 грн.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційної складової є обґрунтованою у розмірі 692,38 грн.

ЩОДО ЮРИСДИКЦІЇ ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ПІД ЧАС РОЗГЛЯДУ ДАНОЇ СПРАВИ.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті, право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до господарського суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просить стягнути заборгованість, що виникла на підставі договору про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг № 297 від 29.12.2015. Цей договір укладений між Концерном "Військторгсервіс" та Фізичною особою-підприємцем Чернишовим Ігорем Володимировичем. Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання саме господарських зобов`язань.

Відповідно до статті 3 ГК України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Такої самої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду під час розгляду аналогічних спорів (постанова від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18).

ПЕРЕЛІК ДОКАЗІВ, ЯКИМИ СТОРОНИ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ АБО СПРОСТОВУЮТЬ НАЯВНІСТЬ КОЖНОЇ ОБСТАВИНИ, ЯКА Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Обставини, на які посилається позивач, доводяться договором про надання послуг зберігання товарно-матеріальних цінностей та додаткових послуг № 297 від 29.12.2015 (т. 1 а.с. 17 - 23), заявкою (т. 1 а.с. 24), рахунками на оплату (том 1, а.с. 25 - 28), договорами з підприємствами - надавачами комунальних послуг (том 1, а.с. 47 - 86), рахунками на оплату комунальних послуг (том 1, а.с. 87 - 105), звітами про дебітові та кредитові операції по рахунку позивача (том 1, а.с. 106 - 160).

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у частині вимог про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 1653,10 грн., пені у розмірі 275,52 грн., інфляційної складової у розмірі 692,38 грн., 3% річних у розмірі 172,05 грн., штрафу у розмірі 165,10 грн. та заборгованості з відшкодування вартості комунальних послуг у розмірі 7013,82 грн.

У задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 1 661,05 грн., інфляційної складової у розмірі 16,43 грн. та 3% річних у розмірі 0,53 грн. слід відмовити.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору розподіляються пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись положеннями Господарського Кодексу України, Цивільного кодексу України, ст. 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний податковий номер картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Концерну "Військторгсервіс" (місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А; ідентифікаційний код: 33689922) суму основної заборгованості у розмірі 1653,10 грн., пеню у розмірі 275,52 грн., інфляційну складову у розмірі 692,38 грн., 3% річних у розмірі 172,05 грн., штраф у розмірі 165,10 грн., заборгованість з відшкодування вартості комунальних послуг у розмірі 7013,82 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 644,31 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 1 661,05 грн., інфляційної складової у розмірі 16,43 грн. та 3% річних у розмірі 0,53 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження. Рішення може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 20.02.2020.

Суддя М.О. Ніколенко