ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року Справа № 902/857/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. , суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Вінницької області від 12 листопада 2019 року в справі №902/857/19 (суддя - Нешик О.С.)

час та місце ухвалення: 12 листопада 2019 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:40 год; повний текст рішення складено 25 листопада 2019 року

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Могилів-Подільського міського комунального підприємства "Теплоенергетик"

про стягнення 705 227 грн 53 коп..

за участю представників сторін:

від Позивача - Незнамова Т.О.;

від Відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі Позивач) звернулося в Господарський суд Вінницької області з позовом до Могилів-Подільського міського комунального підприємства «Теплоенергетик» (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача: пені в розмірі 384712 грн 17 коп, інфляційних втрат в розмірі 219940 грн 40 коп; трьох відсотків річних в розмірі 100574 грн 96 коп..

В обгрунтування позовної заяви Позивач посилався на те, що 11 вересня 2017 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір постачання природного газу № 3087/1718-БО-1, на виконання якого Позивач передав Відповідачеві природний газ на загальну суму 6744876 грн 38 коп, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, однак Відповідач оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно, чим порушив умови господарського договору, зокрема пункту 6.1 договору. За несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати переданого газу Позивач нарахував пеню, 3% річних та інфляційні втрати. У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на статті 230 - 231, 264, 265 Господарського кодексу України, статті 625, 629, 712 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 12 листопада 2019 року позов було задоволено частково (том 3, а.с. 68-73). Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 192356 грн 09 коп пені; 100574 грн 96 коп. 3 % річних; 219940 грн 40 коп. інфляційних втрат. В частині стягнення 192356 грн 08 коп. пені відмовлено. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 5289 грн 21 коп..

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд зазначив, що Відповідач свої зобов`язання з оплати природного газу, поставленого протягом вказаного періоду, виконав несвоєчасно, що стверджується банківськими виписками, зведеними бухгалтерськими документами (операціями за договором та сальдо по Відповідачу).

Також, місцевим господарським судом в своєму рішенні було зазначено, що здійснивши перевірку правильності нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені із врахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, за допомогою калькулятора інформаційно-правової системи "ЛІГА:ЗАКОН" судом не виявлено помилок, в зв`язку з чим, позовні вимоги щодо стягнення з Відповідача 384712 грн 17 коп. пені, 100574 грн 96 коп. трьох процентів річних та 219940 грн 40 коп. інфляційних втрат є правомірними та обґрунтованими.

Окрім того при вирішенні питання щодо зменшення розміру неустойки, місцевим господарським судом в опорюваному рішенні було зазначено, що фінансування Відповідача здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг споживачам, бюджетних коштів, при цьому, як слідує із Звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід, форма № 2) та Балансу (Звіт про фінансовий стан, форма №1) збиток підприємства становить: за 2016 рік -3036 тис. грн, за 2017 рік - 4 тис. грн, за 2018 рік - 481 тис. грн, за 9 місяців 2019 року - 2004 тис. грн.

Окрім того, судом було враховано ступінь виконання Відповідачем основного зобов`язання. Наведене вище у своїй сукупності на переконання місцевого господарського суду є винятковими обставинами, які є підставою для застосування положення статті 551 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав, висвітлених в ній, просить суд рішення місцевого господарського суду скасувати в частині відмови в стягненні пені в сумі 192356 грн 08 коп. та прийняти нове рішення в цій частині, яким стягнути пеню і якій було відмовлено (том 3, а.с. 80-85).

Мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що судом першої інстанції без будь-якого розрахунку було зменшено розмір пені. Рішення суду не містить покликання на будь-які докази, які б підтверджували скрутне матеріальне становище Відповідача. На переконання апелянта в даному випадку не доведено реального фінансового стану Відповідача, а відтак висновок суду про скрутне фінансове становище є передчасним.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 грудня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача в справі № 902/857/19 та запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати суду відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20 січня 2020 року було призначено справу №902/857/19 до розгляду на 12 лютого 2020 року об 15:00 год.

В судове засідання від 12 лютого 2020 року представник Відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому законом порядку (том 3, а.с. 108).

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 20 січня 2020 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 Господарського процесуального кодексу України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України). З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі уповноваженого представника Відповідача за наявними в матеріалах справи доказами, тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційної скарги.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

В судовому засіданні від 12 лютого 2020 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, просив рішення суду скасувати в частині відмови в стягненні пені та просив прийняти в цій частині нове рішення, котрим задоволити позов в частині стягнення пені в повному обсязі.

Заслухавши представника Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

При цьому колегія виходила з наступного.

11 вересня 2017 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір постачання природного газу № 3087/1718-БО-1 (надалі Договір; том 1, а.с. 14-24).

За умовами пункту 1.1 Договору, Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача в 2017-2018 роках природний газ, а Відповідач зобов`язався прийняти та оплатити цей газ (далі - газ), на умовах цього Договору.

В подальшому між сторонами підписано Додаткову угоду № 1 від 11 січня 2018 року про внесення змін в пункт 8.2 розділу 8 "Відповідальність сторін" Договору.

Згідно пункту 6.1 Договору: оплата за природний газ здійснюється виключно коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу; остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місцем поставки газу.

На виконання умов Договору, Позивач передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 6744876 грн 38 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу (том 1, а.с. 31-35).

Разом з тим, Відповідач оплату за отриманий газ здійснював несвоєчасно, без додержання строків визначених пунктом 6.1 Договору, що підтверджується наявною в матеріалах справи відповідною випискою (том 1, а.с. 37 - 40) та копіями банківських виписок рахунку АБ "Укргазбанк".

При цьому, як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву (том 3, а.с. 10-14) та апеляційної скарги (том 3, а.с. 80-84), Позивач визнає означену обставину.

Пунктом 8.1 Договору сторони визначили, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках передбачених законодавством і цим Договором.

У відповідності до пункту 8.2 Договору (із врахуванням внесених Додатковою угодою № 1 від 11 січня 2018 року змін) у разі прострочення Відповідачем оплати, згідно пункту 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити Позивачу пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

За пунктом 12 Договору, цей Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 1 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Враховуючи невиконання Відповідачем умов Договору щодо своєчасного виконання грошових зобов`язань, Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 384712 грн 17 коп., інфляційні втрати в розмірі 219940 грн 40 коп. та три відсотки річних в розмірі 100574 грн 96 коп..

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із відповідальністю за порушення строків оплати за переданий природний газ, регулювання яких здійснюється Законом України Про засади функціонування ринку природного газу, Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України.

Як встановлено частиною 1 статті 12 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов`язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачені договором.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 6 статті 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 655 Цивільного кодексу України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За приписами пункту 2 частини 2 статті 19 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» Відповідач зобов`язаний забезпечувати своєчасну оплату в повному обсязі послуг з постачання природного газу згідно з умовами договорів.

У силу вимог частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу вимог частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що стосується позовних вимог Позивача про стягнення з Відповідача 384712 грн 17 коп. пені, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Розділом 8 Договору сторона погоджено відповідальність сторін.

Пунктом 8.2 Договору передбачено, що у разі прострочення Відповідачем оплати згідно пункту 6.1 Договору він зобов`язується сплатити Позивачу пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

З врахуванням Додаткової угоди від 11 вересня 2017 року № 1 до Договору сторонами погоджено пеню в розмірі 15,3% річних, яка застосовується з 1 січня 2018 року (том 1, а.с. 24).

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання Позивач, керуючись пунктом 8.2 Договору, нарахував Відповідачу пеню в сумі 38 978 грн 76 коп..

Наданий Позивачем розрахунок пені перевірено судом та визнається арифметично вірним (том 1, а.с. 25-30).

Відтак суд констатує правомірність і обгрунтованість вимог Позивача щодо стягнення з Відповідача вищевказаної суми пені.

Водночас, колегія суддів зауважує, що Відповідачем у відзиві на позовну заяву № 368 від 4 листопада 2019 року (том 3, а.с. 10-15) одночасно з викладенням своєї процесуальної позиції відносно позовних вимог, було наведено клопотання про зменшення розміру пені на 99% , яке також зазначено в заяві від 12 листопада 2019 року.

Обґрунтовуючи вказане клопотання Відповідач просить врахувати його статус в розумінні соціальної значимості безперебійної діяльності, ступеню його вини у невиконанні зобов`язань. Окрім того, за твердженням Відповідача, розмір заявленої Позивачем пені є неспіврозмірним із розміром завданих йому збитків в результаті порушення строків виконання зобов`язань Відповідачем.

На підтвердження своєї позиції Відповідачем було долучено до матеріалів справи відповідні докази (том 3, а.с. 18-63).

Вирішуючи подане клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, природний газ, який закуповував Відповідач у Позивача, використовувався виключно на виробництво і постачання теплової енергії для потреб населення, Відповідач подав докази в підтвердження об`єктивності причин прострочення виконання договірних зобов`язань з оплати за газ, та документи, які свідчать про спрямованість Відповідача на врегулювання спору мирним шляхом, а саме: звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід, форма № 2) Балансу (Звіт про фінансовий стан, форма №1) збиток підприємства становить: за 2016 рік - 3036 тис. грн, за 2017 рік - 4 тис. грн, за 2018 рік - 481 тис. грн, за 9 місяців 2019 року - 2004 тис. грн, що вказує на те, що Відповідач є збитковим підприємством, основним видом діяльності якого є надання послуг з централізованого опалення.

Зазначена стаття кореспондується з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, згідно якої, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, колегія суду об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступень виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того суд може вчиняти дії щодо зменшення розміру пені за наявності обставин, визначених частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв`язку з порушенням зобов`язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

З огляду на усе вищевказане, колегія суду проаналізувавши зменшення розміру пені на 50%, проведене місцевим господарським судом, приходить до висновку (з урахуванням обставин, наведених в клопотанні Відповідача), що виходячи із принципу розумності і співрозмірності, слід було у даному випадку зменшити розмір нарахованої пені.

При цьому, колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги Позивача, з огляду на існування обгрунтованості в оспорюваному рішенні щодо зменшення розміру пені та наявності в матеріалах справи належним та допустимих доказів, котрі свідчать про фінансовий стан Відповідача.

Відповідно за таких обставин, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені до 50% від заявленої суми 384712 грн 17 коп. та стягнути її в сумі 192 356 грн 09 коп..

З огляду на викладене вище, в задоволенні позову в частині стягнення з Відповідача пені в сумі 192 356 грн 08 коп. слід відмовити.

Дане рішення було прийнято місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 219940 грн 40 коп. та річних в розмірі 100574 грн 96 коп., то колегія суддів зазначає наступне.

За статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Розглядаючи позовні вимоги Позивача саме в правому полі норм вищезазначених норм діючого законодавства України, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення оплат Відповідачем по сплаті отриманого природного газу, колегія суду вважає, що вимоги щодо стягнення річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та нормам чинного законодавства.

Перевіркою за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН" розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, колегією суддів встановлено, що підставними та арифметично вірними є річні в розмірі 100 574 грн 96 коп. та інфляційні в розмірі 219940 грн 40 коп.. Відповідно апеляційний господарський суд погоджується з вірністю розрахунку Позивача та задоволює позов в даних сумах.

Водночас, прийняте місцевим господарським судом рішення в цій частині не оскаржується.

Дане рішення було прийнято місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає судове рішення без змін в цій частині.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, наведені в апеляційній скарзі (щодо безпідставного зменшення розміру пені), безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подані апеляційні скарги, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Вінницької області від 12 листопада 2019 року в справі №902/857/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 12 листопада 2019 року в справі №902/857/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №902/857/19 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови виготовлено 14 лютого 2020 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.