ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року

м. Київ

Справа № 922/5787/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Пількова К. М.,

за участю секретаря судового засідання: Мартинюк М. О.,

за участю представників сторін:

позивача - Левченко М. В.,

відповідача 1 - Гея В. Г.,

відповідача 2 - не з`явився,

відповідача 3 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 (судді: Медуниця О. Є., Білецька А. М., Зубченко І. В.) і рішення Господарського суду Харківської області від 14.05.2019 (судді: Буракова А. М., Жельне С. Ч., Смірнова О. В.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Дочірній Банк Сбербанку Росії" в особі відділення "Харківське відділення № 3 "АТ "Сбербанк Росії", 2) Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", 3) Приватного акціонерного товариства "Термолайф"

про визнання поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У жовтні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" (далі - ТОВ "Коксотрейд") звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії" (далі - ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії") в особі відділення "Харківське відділення № 3 АТ "Сбербанк Росії" (далі - АТ "Сбербанк" в особі Харківського відділення № 3, АТ "Сбербанк"), Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" (далі - ПрАТ "Харківський коксовий завод") і Приватного акціонерного товариства "Термолайф" (далі - ПрАТ "Термолайф") про:

- визнання припиненим договору поруки від 04.09.2012, укладеного між ТОВ "Коксотрейд" і ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії";

- визнання припиненими солідарних зобов`язань ТОВ "Коксотрейд" за договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 № 26-В/12/66/ЮО, укладеним між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПрАТ "Харківський коксовий завод", що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012;

- визнання припиненими солідарних зобов`язань ТОВ "Коксотрейд" за договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 № 27-В/12/66/ЮО, укладеним між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПрАТ "Харківський коксовий завод", що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012;

- визнання припиненими солідарних зобов`язань ТОВ "Коксотрейд" за договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 № 30-В/12/66/ЮО, укладеним між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПрАТ "Термолайф", що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012;

- визнання припиненими солідарних зобов`язань ТОВ "Коксотрейд" за договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 № 31-В/12/66/ЮО, укладеним між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПрАТ "Термолайф", що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012.

1.2. Позовну заяву обґрунтовано тим, що, на думку позивача, договір поруки та відповідно солідарні зобов`язання позивача за основним договором припинилися в силу закону на підставі частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України внаслідок зміни зобов`язання без його згоди шляхом укладення між відповідачами правочинів щодо внесення змін до кредитних договорів, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позивача як поручителя за договором поруки.

Позивач також наголосив, що договір поруки та відповідно солідарні зобов`язання позивача за основним договором припинилися в силу закону на підставі частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України внаслідок непред`явлення банком (кредитором) протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання вимоги до позивача як поручителя.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Після направлення справи на новий розгляд згідно з постановою Верховного Суду від 23.11.2018 до Господарського суду Харківської області, рішенням Господарського суду Харківської області від 14.05.2019 у задоволенні позову ТОВ "Коксотрейд" до АТ "Сбербанк" в особі Харківського відділення № 3, ПрАТ "Харківський коксовий завод" і ПрАТ "Термолайф" відмовлено.

2.2. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 рішення Господарського суду Харківської області від 14.05.2019 у справі №922/5787/15 змінено, виключено з мотивувальної частини рішення наступні абзаци:

Додатками № 1 до Кредитних договорів -1,-2,-3,-4 є "Порядок визначення процентної ставки за кредитним договором". Додатки № 1 набирають чинності з дати їх підписання сторонами Кредитних договорів -1,-2,-3,-4 та діють до дати припинення Кредитних договорів -1,-2,-3,-4 (п. 8 Додатків № 1), а з моменту набуття чинності Додатків № 1, Кредитні договори -1,-2,-3,-4 діють в частині, що не змінені Додатками № 1 (пункт 9 Додатків № 1).

Пунктами 3 Додатків №1 від 04 вересня 2012 року було передбачено, що в разі, якщо кредитовий оборот Позичальника (другий, третій відповідачі) в Банку (перший відповідач) дорівнює або більше ніж 90% від загального кредитового обороту Позичальника, Позичальником сплачуються проценти за користування кредитом в розмірі, що визначений відповідно до умов кредитного договору, а якщо менше ніж 90% від загального кредитового обороту Позичальника - Позичальником сплачуються проценти за користування кредитом, що будуть розраховані за формулою: R=LIBOR6M+M+2%.

Таким чином, Договорами про внесення змін до Кредитних договорів від 20 січня 2015 року першим, другим, третім відповідачами були внесені зміни до Кредитних договорів -1,-2,-3,-4, які призвели до збільшення відповідальності позивача (як поручителя), що виявилося у встановленні додаткової підстави для застосування підвищеної на 2 (два) відсотки процентної ставки за кредитами, а також у встановленні додаткової підстави для дострокового погашення заборгованості за кредитами.

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 14.05.2019 року у справі №922/5787/15 залишено без змін.

2.3. Суди, посилаючись на частини 1, 4 статті 559 Цивільного кодексу України, дійшли висновків про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, установивши, що спірний договір поруки укладено між позивачем та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії", зважаючи на положення статей 55, 64 Господарського кодексу України, статей 80, 95 Цивільного кодексу України, зазначили, що ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" в особі відділення "Харківське відділення № 3 АТ "Сбербанк Росії" є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є самостійною юридичною особою.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погодившись із рішенням Господарського суду Харківської області від 14.05.2019 і постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2019, ТОВ "Коксотрейд" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 14.05.2019 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 скасувати, прийняти нове рішення, яким позов ТОВ "Коксотрейд" до АТ "Сбербанк" в особі відділення "Харківське відділення № 3 АТ "Сбербанк Росії", ПрАТ "Харківський коксовий завод" і ПрАТ "Термолайф" задовольнити повністю.

3.2. В обґрунтування позовних вимог скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає про:

- недоведеність висновку судом апеляційної інстанції про відсутність в матеріалах справи Додатків №1 "Порядок визначення розміру процентної ставки по Кредитному договору" до Договорів про відкриття кредитних ліній № 26-В/12/66/ЮО, № 27-В/12/66/ЮО, № 30-В/12/66/ЮО, № 31-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 у первинних їх редакціях;

- помилковість висновку суду апеляційної інстанції про те, що правові висновки Апеляційного суду Харківської області, викладені у рішенні від 30.11.2017 у справі №638/8307/16-ц, не є преюдиційними для цієї справи, а тому вважає, що судом порушено частину 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у цьому судовому рішенні встановлено обставини зміни основних зобов`язань;

- незастосування судом частини 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України та неврахування преюдиційних обставин, встановлених рішеннями судів у справі № 922/5740/15;

- ненадання належної правової оцінки висновку науково-правової експертизи Інституту держави і права ім. В. М. Корецького Національної академії наук України;

- неврахування того, що позов подано до належного відповідача - АТ "Сбербанк", який зазначено у позовній заяві і який є стороною у цій справі, оскільки відділення не є самостійною юридичною особою відповідно до статей 55, 64 Господарського кодексу України;

- помилковість та невідповідність нормам матеріального права висновків судів про надання в момент укладання договору поруки згоди на усі можливі зміни основного зобов`язання у майбутньому без визначення і конкретизації такої згоди і таких змін, враховуючи імперативність частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України;

- суди першої та апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права не виконали вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 23.11.2018, щодо з`ясування всіх фактичних обставин справи та не врахували встановлені судовими рішеннями у справі № 910/27848/15 про стягнення з ТОВ "Коксотрейд" як поручителя заборгованості за кредитним договором, преюдиційні обставини для цієї справи;

- судами порушено норми частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо неврахування висновків, викладених у справах № 910/1830/17 від 22.05.2019, № 922/5740/15 від 20.02.2019, № 6-52цс13 від 11.09.2013 про застосування статей 559, 598 Цивільного кодексу України.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу АТ "Сбербанк" просить залишити без задоволення касаційну скаргу ТОВ "Коксотрейд", а рішення Господарського суду Харківської області від 14.05.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 - без змін.

3.4. АТ "Сбербанк" зазначає, що доводи ТОВ "Коксотрейд", наведені у касаційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів у справі. Вважає, що під час нового розгляду судами виконано всі вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.11.2018. Наголошує на безпідставності доводів ТОВ "Коксотрейд" про збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок укладення додаткових угод до кредитних договорів. Твердження скаржника про втрату доказів з матеріалів справи є безпідставним. Решта аргументів скаржника, АТ "Сбербанк" вважає перекручуванням змісту оскаржуваних судових рішень. Посилання на іншу практику Верховного Суду вважає необґрунтованим, оскільки обставини справи не є подібними. Наголошує, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки спірні правочини, укладено з юридичною особою АТ "Сбербанк", позивач не подав клопотання чи згоди про залучення даної юридичної особи в якості відповідача у справі в суді першої інстанції, судом не залучено юридичну особу - АТ "Сбербанк" як відповідача у справі.

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Між ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" та ПрАТ "Харківський коксовий завод" (позичальник) 04.09.2012 року укладено:

- договір про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО (далі - кредитний договір - 1), яким передбачено надання позичальнику кредиту у розмірі 7 280 000 доларів США у вигляді кредитної лінії (пункт 1.2) з остаточним строком повернення кредиту 01.09.2017 (пункт 1.4);

- договір про відкриття кредитної лінії № 27-В/12/66/ЮО (далі - кредитний договір - 2), яким передбачено надання позичальнику кредиту у розмірі 10 874 000 доларів США у вигляді кредитної лінії (пункт 1.2) з остаточним строком повернення кредиту 01.09.2017 (пункт 1.4);

4.2. Між ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" та ПрАТ "Термолайф" 04.09.2012 укладено:

- договір про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО (далі - кредитний договір - 3), яким передбачено надання позичальнику кредиту у розмірі 30 980 000 доларів США у вигляді кредитної лінії (пункт 1.2) з остаточним строком повернення кредиту 01.09.2017 (пункт 1.4);

- договір про відкриття кредитної лінії № 31-В/12/66/ЮО (далі - кредитний договір - 4), яким передбачено надання позичальнику кредиту у розмірі 1 000 000 доларів США у вигляді кредитної лінії (пункт 1.2) з остаточним строком повернення кредиту 01.09.2017.

4.3. В забезпечення виконання зобов`язань позичальників за кредитними договорами-1, 2, 3, 4 між ТОВ "Коксотрейд" та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" укладено договір поруки від 04.09.2012 (далі - Договір поруки).

4.4. Відповідно до статті 1 вказаного Договору поруки, ТОВ "Коксотрейд" поручилося за виконання ПрАТ "Харківський коксовий завод" та ПрАТ "Термолайф» їх кредитних зобов`язань перед ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" за кредитними договорами - 1, 2 та кредитними договорами - 3, 4 відповідно.

Стаття 2 Договору поруки передбачає забезпечення зобов`язань, які не виконані одним із позичальників або обома позичальниками, та які передбачені кредитними договорами - 1, 2, 3, 4, зокрема, але не обмежуючись зобов`язаннями, переліченими у підпункті 2.1.1 статті 2 договору поруки.

Сторонами Договору поруки погоджено, що зміна розміру змінюваної процентної ставки внаслідок її перегляду на умовах та в порядку, визначеному в підпунктах 1.3, 6.6 кредитних договорів - 1, 2, 3, 4 та Додатків № 1, не потребує внесення змін до Договору поруки.

Згідно з пунктом 6.2 статті 6 Договору поруки поручителем надано згоду на можливе продовження терміну дії кредитних договорів - 1, 2, 3, 4, при якому дія договору поруки буде автоматично продовжуватись на строк такої пролонгації.

Також, відповідно до пункту 3.1 статті 3 Договору поруки поручитель надав свою згоду на забезпечення порукою виконання зобов`язань боржників за кредитними договорами-1, 2, 3, 4 з усіма можливими змінами та доповненнями до нього, включаючи і ті, що можуть бути укладені у майбутньому.

Згідно з пунктом 6.9 Договору поруки цей договір може бути змінений тільки за взаємною згодою сторін (крім випадків передбачених цим договором та/або чинним законодавством України) за умови, що такі зміни викладені в письмовій формі.

4.5. Письмова згода позивача (як поручителя) на зміну Договору поруки надавалась позивачем 30.12.2013 у вигляді Договору про внесення змін № 1 від 30.12.2013 до договору поруки, який було укладено між ТОВ "Коксотрейд" та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії".

Відповідно до Договору про внесення змін № 1 до договору поруки сторонами, окрім іншого, внесені зміни та доповнення до підпунктів 2.1.1.1 пункту 2.1 статті 2 Договору поруки "Обсяг відповідальності поручителя".

4.6. З урахуванням вказаних змін, відповідальність поручителя перед кредитодавцем включає зобов`язання, передбачені:

- кредитним договором - 1, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, у тому числі, договорів про внесення змін № 1 від 22.01.2013, № 2 від 27.03.2013, № 3 від 30.12.2013 до кредитного договору - 1, зокрема, але не обмежуючись;

- кредитним договором - 2, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, у тому числі договорів про внесення змін № 5 від 22.01.2013, № 6 від 27.03.2013, № 40 від 30.12.2013 до кредитного договору - 2;

- кредитним договором - 3, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, у тому числі договорів про внесення змін № 1 від 22.01.2013, № 2 від 27.03.2013, № 3 від 19.04.2013, № 4 від 30.12.2013 до кредитного договору - 3;

- кредитним договором - 4, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, у тому числі договорів про внесення змін № 12 від 22.01.2013, № 15 від 27.03.2013, № 16 від 19.04.2013, № 22 від 30.12.2013 до Кредитного договору - 4.

4.7. У пункті 5 Договору про внесення змін № 1 до договору поруки визначено, що підписанням цього договору поручитель підтверджує, що він ознайомлений і погоджується зі змістом перелічених договорів про внесення змін до кредитних договорів -1, 2, 3, 4 та не має заперечень щодо їх змісту.

4.8. Після укладення Договору про внесення змін № 1 до договору поруки додатково мали місце зміни умов кредитних договорів -1, 2, 3, 4 шляхом укладення відповідних додаткових угод та договорів про внесення змін до них між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та позичальниками, а саме:

- до кредитного договору - 1: договір про внесення змін №5 від 14.05.2014, № 6 від 30.09.2014;

- до кредитного договору - 2: договори про внесення змін № 87 від 30.09.2014, № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 29 від 30.08.2013, № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 30 від 02.09.2013 , № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 31 від 02.09.2013, № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 32 від 04.09.2013; № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 33 від 04.09.2013, № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 34 від 05.09.2013, № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 35 від 05.09.2013, № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 36 від 05.09.2013, № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 37 від 17.10.2013; № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 38 від 17.10.2013; № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 39 від 23.12.2013;

- до кредитного договору - 3: договори про внесення змін № 6 від 14.05.2014 та № 7 від 30.09.2014;

- до кредитного договору - 4: договори про внесення змін № 25 від 14.05.2014, №27 від 30.09.2014, №1 до додаткової угоди №18 від 15.10.2013, №1 до додаткової угоди №19 від 22.10.2013, №1 до додаткової угоди №20 від 29.10.2013, №1 до додаткової угоди №21 від 08.11.2013.

4.9. Між ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" та ПАТ "Термолайф" 20.01.2015 укладено Договір про внесення змін № 29 до кредитного договору - 4 та договір про внесення змін № 9 до кредитного договору - 3.

4.10. Між ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" та ПАТ "Харківський коксовий завод" укладено 20.01.2015 Договір про внесення змін № 8 до кредитного договору - 1 та Договір про внесення змін № 89 до кредитного договору - 2.

4.11. Судом апеляційної інстанції встановлено, що ПАТ "Сбербанк" зверталося до Господарського суду м. Києва з позовом до ТОВ "Коксотрейд" та ПрАТ "Термолайф" про солідарне стягнення заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії № 31-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 в розмірі 1 136 479,26 доларів США та 2 543 741,74 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 1 000 000 доларів США, процентів за користування кредитом - 136 479, 26 доларів США, пені за прострочення повернення заборгованості за тілом кредиту - 1 846 756,15 грн, пені за прострочення оплати за користування кредитом - 696 985,59 грн (з урахуванням заяви АТ "Сбербанк" від 18.12.2015 про збільшення розміру позовних вимог).

Рішенням господарського суду м. Києва від 01.02.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2017 у справі № 910/27848/15, позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.07.2017 у справі № 910/27848/15 рішення господарського суду м. Києва від 01.02.2016 і постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2017 у справі № 910/27848/15 скасовано у частині стягнення 1 846 756,15 грн пені за прострочення повернення кредиту та 696 985,59 грн пені за прострочення спати процентів за користування кредитом. У цій частині справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В частині стягнення заборгованості за кредитним договором судові рішення у справі № 910/27848/15 залишено без змін.

4.12. Спір виник у зв`язку із наявністю/відсутністю підстав для визнання Договору поруки припиненим на підставі частин 1, 4 статті 559 Цивільного кодексу України.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Предметом позову є вимоги позивача про визнання припиненим Договору поруки, укладеного між ним та відповідачем 1, визнання припиненими солідарних зобов`язань поручителя за договорами про відкриття кредитних ліній, виконання яких забезпечено договором поруки. Правовими підставами позовних вимог зазначено частин 1, 4 статті 559 Цивільного кодексу України.

5.3. Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Таким чином, обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (стаття 554 Цивільного кодексу України).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, і кредитором боржника.

Відповідно до частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності на це згоди поручителя та зумовленим такою зміною збільшенням обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного зобов`язання, забезпеченого порукою.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року № 6-160цс13.

5.4. Як установлено судом першої інстанції, згідно з підпунктом "к" пункту 3.1 Договору поруки від 04.09.2012 поручитель заявляє, гарантує і зобов`язується на користь кредитора, що на момент укладання цього договору, він ознайомлений зі змістом основного/их договору/ів до моменту укладення цього договору, не має заперечень щодо його змісту та виражає свою згоду на забезпечення порукою виконання зобов`язань боржника/ів за основним/ими договором/ами з усіма можливими змінами та доповненнями до нього, включаючи й ті, що можуть бути укладені у майбутньому.

Отже, умовами Договору поруки у цій справі сторонами передбачалася можливість зміни зобов`язання і згода поручителя на такі зміни зобов`язань боржника/ів за основним/ими договором/ами надавалася поручителем автоматично без укладання будь-яких додаткових угод.

Враховуючи те, що принципами цивільного права є свобода договору та обов`язковість виконання зобов`язання, зміст якого відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, тому згода поручителя на забезпечення порукою виконання зобов`язань за основними договорами з усіма можливими змінами та доповненнями до нього, включаючи і ті, що можуть бути укладені у майбутньому, свідчить про відсутність правових підстав для припинення поруки за частиною 1 статті 559 Цивільного кодексу України у випадку внесення змін до основних договорів в подальшому.

5.5. Відносно доводів скаржника щодо невірного застосування судами частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає таке.

За положенням частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України (у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений частиною 4 статті 559 Цивільного кодексу України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема, від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11 (провадження N 14-265цс18) та від 20.03.2019 у справі № 1411/3467/12 (провадження N 14-594цс18).

5.6. Як установлено судами, рішенням господарського суду м. Києва від 01.02.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2017, у справі № 910/27848/15 задоволено позов АТ "Сбербанк" про стягнення солідарно з ПрАТ "Термолайф" і ТОВ "Коксотрейд" 1 000 000,00 доларів США заборгованості по кредиту, 136 479, 26 доларів США процентів за користування кредитом, 1 846 756,15 грн пені за прострочення повернення кредиту і 696 985,59 грн пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом за договором про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012. Постановою Вищого господарського суду України від 13.07.2017 у справі № 910/27848/15 рішення господарського суду м. Києва від 01.02.2016 і постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2017 у справі № 910/27848/15 скасовано у частині стягнення 1 846 756,15 грн пені за прострочення повернення кредиту та 696 985,59 грн пені за прострочення спати процентів за користування кредитом. У цій частині справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Отже, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

5.7. В касаційній скарзі зазначено про те, що судами в порушення частини 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не взято до уваги преюдиційні обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.11.2017 у справі № 638/8307/16-ц, а також у справі № 922/5740/15.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду (частина 7 статті 75 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Оціночні судження суду не можуть братися до уваги як преюдиційні обставини, а тому преюдиційні факти слід відрізняти від оцінки судом певних обставин. Крім того, схожість обставин і предмета спору не свідчать про наявність підстав для застосування частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

У наведених скаржником справах, сторонами спору були ПАТ "Сбербанк" та ОСОБА_1 (справа № 638/8307/16-ц ) та ПАТ "Сбербанк" і ПАТ "Харківський коксовий завод" (справа № 922/5740/15). Отже, безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом обставини, що стосуються саме цих осіб та відповідно тих договорів поруки, які укладені саме між цими особами. Натомість, як вірно встановили суди попередніх інстанцій, обставини припинення договору поруки, укладеного між позивачем та відповідачем у цій справі, судами у межах вказаних справ не досліджувалися та не встановлювалися.

Наведеним спростовуються твердження позивача про преюдиційність обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.11.2017 у справі № 638/8307/16-ц, а також у справі № 922/5740/15.

5.8. Колегія суддів також враховує, що на виконання постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23.11.2018 у справі № 922/5787/15 судами попередніх інстанцій було встановлено, що сторонами договору поруки від 04.09.2012 є ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" (після зміни назви - АТ "Сбербанк") (кредитор) і ТОВ "Коксотрейд" (поручитель).

Проте позовні вимоги про визнання припиненим цього договору поруки та визнання припиненими солідарних зобов`язань за кредитними договорами заявлено ТОВ "Коксотрейд" до ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" в особі відділення "Харківське відділення № 3 АТ "Сбербанк Росії".

Однак, ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" в особі відділення "Харківське відділення № 3 АТ "Сбербанк Росії" не є стороною договору поруки від 04.09.2012. Судами також встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази уповноваження вказаного відокремленого підрозділу стосовно здійснення у цій справі повноваження сторони від імені юридичної особи - АТ «Сбербанк».

Таким чином, суди попередніх інстанцій установили, що, ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" в особі відділення "Харківське відділення № 3 АТ "Сбербанк Росії" не може бути самостійним відповідачем у цій справі, як відповідно до положень ст.ст.4, 45 діючого ГПК України, так і відповідно до ст.ст.1, 21 ГПК України в редакції, чинній на дату порушення провадження у цій справі.

З огляду на викладене, суди дійшли висновку про те, що ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" в особі відділення "Харківське відділення № 3 АТ "Сбербанк Росії" є неналежним відповідачем у цій справі. Належним відповідачем у цій справі є АТ «Сбербанк», оскільки саме між ним та ТОВ «Коксотрейд» укладено договір поруки від 04.09.2012.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в позові через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу.

5.9. Доводи скаржника про неврахування висновку науково-правової експертизи Інституту держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 01.04.2016, не можуть бути взяті до уваги, оскільки оцінка вказаного висновку здійснена судами відповідно до вимог частини 1 статті 109 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 109 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

За наведеного, доводи позивача про неврахування висновку науково-правової експертизи Інституту держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 01.04.2016 є необгрунтованими.

Водночас суд касаційної інстанції згідно із статтею 300 Господарського процесуального кодексу України не наділений повноваженнями щодо оцінювання доказів, вирішення питань про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

5.10. Власне тлумачення норм матеріального права та інші доводи, викладені в касаційній скарзі, стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6 Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.3. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4. Відповідно до частини 1 статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.5. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що оскаржені судові рішення у справі прийнято із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх скасування не вбачається.

6.6. Доводи, викладені у касаційній скарзі, про порушення і неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень, не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послалися суди першої та апеляційної інстанцій, ґрунтуються на переоцінці доказів, зібраних у справі, що за змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування оскаржених судових рішень у справі немає.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" залишити без задоволення.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 у справі № 922/5787/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

К. М. Пільков