ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" лютого 2020 р. Справа№ 910/11797/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Мартюк А.І.
Зубець Л.П.

при секретарі судового засідання Позюбан А.С.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019

у справі № 910/11797/19 (суддя Ягічева Н. І.)
за позовом Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 )
до Військової частини НОМЕР_2
про стягнення фактично понесених витрат на лікування 20 729 грн 39 коп.

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:
Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення суми 20 729,39 грн основного боргу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за результатами внутрішнього аудиту позивача було виявлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств, а саме у розмірі 20 729,39 грн вартості наданих медичних послуг військовослужбовцям відповідача у 2015 - 2016 роках.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 року у справі № 910/11797/19 в задоволенні позову відмовлено повністю.
Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, встановивши відсутність належних доказів для відшкодування наданих медичних послуг в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 № 1923 «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями» (далі Порядок), дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 року у справі № 910/11797/19 та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального права. Так, апелянт вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо недотримання позивачем п. 6 Порядку, оскільки на адресу відповідача були надіслані рахунки на оплату медичних послуг № № 3, 4 від 27.01.2017, при цьому, жодним нормативно-правовим актом не передбачено порядок направлення рахунків саме рекомендованим листом чи кур`єрською доставкою.
Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді: Алданової С.О., суддів Зубець Л.П., Мартюк А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі № 910/11797/19 в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи. Встановлено учасникам справи процесуальний строк для подання відзиву, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 10 днів з дня отримання ухвали суду.
22.01.2020 на адресу суду від Військової частини НОМЕР_2 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких сторона просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі № 910/11797/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заперечуючи проти доводів апелянта, відповідач посилається на те, що у відповідності до вимог Закону України «Про екстрену медичну допомогу» невідкладна медична допомога хворим (потерпілим) надається безоплатно; між сторонами договір про надання платної медичної допомоги зазначеним військовослужбовцям не укладався. Також відповідач зазначає, що особовий склад військової частини НОМЕР_2 , який відряджається до складу сил та засобів для забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у Донецькій та Луганській областях для виконання службових (бойових) завдань підпорядковується начальнику Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України, а не командиру військової частини НОМЕР_2 . Крім того, відповідач звертає увагу на те, що старший солдат ОСОБА_1 та молодший сержант ОСОБА_2 у військовій частині НОМЕР_2 в період з 2014 по теперішній час військову службу не проходили.
За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки сторони письмово виклали свою правову позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.
Матеріалами справи підтверджується, що 11.03.2019 Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із запитом № 573, в якому зазначив, що за результатами внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (м. Харків) від 03.12.2016 року №234/1/31/18 за період з 01.01.2015 року по 01.11.2016 рік було виявлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям на загальну суму 384108,20 грн. Також зазначено, що військовослужбовцям відповідача було надано медичну допомогу у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (м. Харків) на суму 20729,39 грн, у зв`язку з чим позивач просив вирішити питання оплати медичних послуг наданих військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 (а.с. 11-12).
Військова частина НОМЕР_2 листом № 1/66-6/1159 від 02.04.2019 повідомила, що надані позивачем послуги у лікуванні військовослужбовців слід розцінювати як надання невідкладної допомоги, а у відповідності до Закону України «Про екстрену медичну допомогу» невідкладна медична допомога хворим (потерпілим) надається безоплатно в найближчому лікувальному закладі. За наведеного відповідач повідомив про відсутність підстав для відшкодування вартості лікування військовослужбовців у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону.
Позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши, що протягом 2015-2016 років, під час проведення Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей, позивач надав військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 медичну допомогу на загальну суму 20729,39 грн, яка у відповідності до Порядку підлягає відшкодуванню.
Відповідно до п.1 Порядку він визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами (далі - медична допомога) осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів (далі - військовослужбовці) у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, СБУ, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування (далі - центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування) послуг щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя.
Пунктом 4 Порядку передбачено, що Центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, Національним антикорупційним бюро, призначаються посадові особи - розпорядники кредитів, уповноважені здійснювати розрахунки за надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань. Ці посадові особи затверджують списки осіб, уповноважених видавати направлення для надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань. Списки посадових осіб, уповноважених здійснювати розрахунки за надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань, а також уповноважених видавати направлення для надання медичної допомоги, подаються центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, військово-медичні заклади яких надаватимуть медичну допомогу, і цим військово-медичним закладам.
Згідно з п.5 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи, в якому зазначається міністерство, інший центральний орган виконавчої влади, якому підпорядковане військове формування, або орган державної влади, місцезнаходження і банківські реквізити органу військового управління (військової частини), уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги.
У разі надання екстреної медичної допомоги при захворюваннях і станах, зазначених у додатку, а також загостренні хронічних захворювань направлення за повідомленням відповідного військово-медичного закладу подається до нього протягом трьох діб з дня госпіталізації чи амбулаторного надання екстреної медичної допомоги.
Із правового контексту вищенаведених норм вбачається, що задля підтвердження обставин надання відповідних медичних послуг, які можуть бути відшкодовані в порядку, затвердженому вищенаведеною постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923, необхідним є наявність засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи (п. 5 Порядку).
Як вірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем в обґрунтування позовних вимог подано копії медичних карток стаціонарного хворого № 5834, №3820, №5776, №3202, №1557, №619, №5055, копії рахунків на лікування і обстеження, евакуаційні конверти.
Однак, з долучених до матеріалів справи копій медичних карток стаціонарного хворого за відсутності відповідних направлень, неможливо достовірно встановити, що зазначені в картках особи є військовослужбовцями, які проходять військову службу у військовій частині № 3066.
За наведеного, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що долучені позивачем до матеріалів справи документи, не відповідають вимогам пункту 5 Порядку, а відтак не можуть бути достатніми доказами в розумінні ст. 79 ГПК України в підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги у даній справі.
Пунктом 6 Порядку передбачено, що рахунки на оплату медичної допомоги протягом п`яти днів після її надання надсилаються до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату. Вартість медичних послуг, які надаються військовослужбовцям інших військових формувань, встановлюється наказами керівників військово-медичних закладів, які надають ці послуги, у розмірі фактичних витрат на придбання медикаментів і перев`язувальних матеріалів, продуктів харчування та витрат на оплату комунальних послуг і енергоносіїв, що визначаються відповідно до законодавства, яке регулює здійснення розрахунків зазначених витрат виробництва продукції (робіт, послуг).
Згідно з п.7 Порядку відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань здійснюється у 10-денний термін з дня надходження рахунків від військово-медичних закладів, в яких надавалась медична допомога. Копії платіжних доручень після здійснення оплати за надану медичну допомогу надсилаються на адресу військово-медичного закладу.
Позивачем до матеріалів справи було надано рахунки на оплату медичних послуг № 3, № 4 від 27.01.2017, проте, доказів надіслання вказаних документів під час розгляду справи в суді першої інстанції, апелянтом не подано.
Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст. ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З урахуванням встановленого, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем належними засобами доказування не було доведено обставин дотримання позивачем, визначених п. 6 Порядку, строків.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в нормативно-правових актах порядку направлення рахунків рекомендованим листом чи кур`єрською доставкою не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не спростовують вищенаведених висновків суду першої інстанції про недоведення факту дотримання позивачем приписів п. п. 5, 6 Порядку.
Також, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення вартості наданих медичних послуг, позивач, як на підставу для задоволення позову, також посилався на те, що за результатами проведеної перевірки складено аудиторський звіт № 234/1/31/18 про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 по 01.11.2016, яким встановлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про аудиторську діяльність" аудиторський висновок - документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Вказаний Закон визначає правові засади здійснення аудиторської діяльності в Україні і спрямований на створення системи незалежного фінансового контролю з метою захисту інтересів користувачів фінансової та іншої економічної інформації.
Поряд з цим, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що звіт внутрішнього аудиту органу контролю може бути підставою для вжиття ним у межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, у тому числі притягнення до відповідальності посадових осіб у встановленому чинним законодавством порядку, а не для встановлення певного зобов`язання для третіх осіб.
Отже, аудиторський звіт щодо фінансово-господарської діяльності не може розглядатись як підстава виникнення зобов`язання відповідача сплатити позивачу кошти, оскільки за своїми правовими наслідками акт ревізії у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась.
З урахуванням вищевикладеного, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що поданий аудиторський звіт не підтверджує факт надання відповідачу медичних послуг на загальну суму 20 729 грн 39 коп, а тому не може бути покладений в основу висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч.1 ст. 74 ГПК України.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.
Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Всупереч вищенаведених положень чинного процесуального законодавства позивачем належними і допустимими доказами у розумінні приписів ст. ст. 76, 77 ГПК України не було доведено наявності правових підстав для задоволення позову про стягнення 20729,39 грн, а тому місцевим господарським судом правомірно було відмовлено в задоволенні означених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про невірне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі № 910/11797/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.
Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/11797/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 у справі №910/11797/19 залишити без змін.
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).
4. Справу №910/11797/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець