СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2020 р. Справа № 922/465/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" (вх.№3491 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2019 у справі №922/465/19, ухвалене суддею Усатим В.О. у приміщенні Господарського суду Харківської області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор", м. Київ

до Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева", м. Харків

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" в особі ліквідатора Голінного А.М., звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення безпідставно перерахованих коштів (вх. № 465/19 від 18.02.2019), в якій просив стягнути з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" кошти в розмірі 200000,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 3000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.10.2019 у справі №922/465/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2019 у справі №922/465/19 та прийняти нове судове рішення про задоволення позову, стягнути з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" кошти в розмірі 200000,00 грн. Також апелянт просить покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 3000,00 грн та апеляційної скарги.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" на рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2019 у справі №922/465/19; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 21.01.2020.

13.12.2019 від заявника апеляційної скарги надійшло клопотання про його участь в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду у справі №922/465/19, що відбудеться 21.01.2020 об 11:00 годині, в режимі відеоконференції. Перелік судів, в яких заявник просить провести відеоконференцію перелічені в заяві.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 задоволено клопотання ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" (вх. № 11769) про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 922/465/19; постановлено Придніпровському районному суду м. Черкаси (18015, м. Черкаси, вул. Гоголя, 316) забезпечити проведення судового засідання, що відбудеться 21.01.2020 о 11:00 год. в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в залі судового засідання №131 у справі № 922/465/19 в режимі відеоконференції.

21.12.2019 до Східного апеляційного господарського суду від Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 12014), в якому відповідач просив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2019 у справі №922/465/19 без змін. Окрім того, на підтвердження викладених доводів відповідачем до вказаного відзиву додано копії наступних документів: інвентаризаційний опис запасів на 01.01.2019, довідка від 04.09.2019 вих. № 853/17 та довідка від 11.11.2019 вих № 1135/17.

03.01.2020 до апеляційного господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 36), в якому він заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, а також зазначає про відсутність підстав для прийняття доданих до відзиву копій документів як додаткових доказів по справі під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, а тому просить відмовити Державному підприємству "Завод імені В.О. Малишева" у прийнятті в якості доказів документи, які не були подані до Господарського суду Харківської області та які були додані до відзиву від 18.12.2019 вих. № 2897/13, а саме: довідки від 04.09.2019 вих. № 853/17, довідки від 11.11.2019 вих № 1135/17, інвентаризаційного опису запасів на 01.01.2019.

15.01.2020 до суду апеляційної інстанції від Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" надійшли заперечення (вх. № 345), в яких відповідач не погоджується з твердженнями позивача, викладеними у відповіді на відзив; просить залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Судове засідання Східного апеляційного господарського суду 21.01.2020 з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" розпочалось в режимі відеоконференції за участю представників сторін. Присутній представник позивача надав пояснення щодо обставин справи з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги. Представник відповідача зазначив про законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду та заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 21.01.2020 відповідно до вимог частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 30.01.2020 до 15:15 год.

22.01.2020 засобами електронного зв`язку до апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про його участь в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду у справі №922/465/19, що відбудеться 30.01.2020 о 15:15 годині, в режимі відеоконференції. Перелік судів, в яких заявник просить провести відеоконференцію перелічені в заяві.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 задоволено клопотання ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" (вх. № 609) про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 922/465/19; постановлено Придніпровському районному суду м. Черкаси (18015, м. Черкаси, вул. Гоголя, 316) забезпечити проведення судового засідання, що відбудеться 30.01.2020 о 15:15 год. в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в залі судового засідання №131 у справі № 922/465/19 в режимі відеоконференції.

28.01.2020 засобами поштового зв`язку до суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про його участь в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду у справі №922/465/19 (вх. № 810), яке 22.01.2020 було надіслано засобами електронного зв`язку та задоволено ухвалою суду апеляційної інстанції від 23.01.2020.

30.01.2020 засобами електронного зв`язку до апеляційного господарського суду ліквідатором ТОВ "НДТЦ "Ротор" надіслано довіреність від 30.12.2019 б/н, відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Голінного А.М. уповноважує Кармоліта Я.В. представляти інтереси ТОВ "НДТЦ "Ротор", зокрема, вести справи (в тому числі й справу про банкрутство № 5011-28/10974-2012) у судах всіх рівнів та спеціалізації з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третім особам, кредитору та боржнику, стягувачу та боржнику, в тому числі з правом участі у судових засіданнях тощо. Вказана довіреність видана строком на один рік та дійсна до 30.12.2020.

Судове засідання Східного апеляційного господарського суду 30.01.2020 з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" розпочалось в режимі відеоконференції за участю представника ТОВ "НДТЦ "Ротор" Кармоліта Ярослава Васильовича; на підтвердження повноважень представника щодо участі у справі до апеляційного господарського суду надано довіреність від 30.12.2019 б/н.

Судова колегія зауважує, за приписами частини третьої статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Згідно з підпунктом 11 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України представництво, відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1та статті131-2 Конституції, виключно прокурорами або адвокатами у судах апеляційної інстанції здійснюється з 1 січня 2018 року.

Також, за положеннями частини 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідно до частин 1, 2 статті 58 Господарського процесуального кодексу України представником у суді може бути адвокат або законний представник. При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

В свою чергу, положеннями частини п`ятої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами частини 1 статті 61 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що представник, який має повноваження на введення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Водночас, права та обов`язки учасників справи передбачено статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої учасники справи мають право, у тому числі брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом (п.2 ч.1 ст. 42 ГПК України).

Тобто, з урахуванням приписів чинного законодавства право брати участь у судових засіданнях є складовою частиною судового процесу, а отже, юридична особа як учасник справи може реалізувати передбачене процесуальним законом право шляхом самопердставництва або через представника за наявності в нього статусу адвоката.

Судова колегія зазначає, що матеріали справи, зокрема, подана довіреність не містить доказів щодо наявності у Кармоліта Я.В. статусу адвоката (копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та/або посвідчення адвоката). В судовому засіданні представник позивача Кармоліт Я.В. (за довіреністю) зазначив про відсутність в нього статусу адвоката, посилаючись на віднесення даної справи до малозначних, а тому здійснення представництва інтересів юридичної особи на підставі ч. 2 ст. 58 ГПК України.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.02.2019 відкрито провадження у справі та визначено, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. А отже, зважаючи на те, що судом першої інстанції при відкритті провадження у справі №922/465/19 не було віднесено справу до категорії малозначних, визначення яких надано ч. 5 ст. 12 ГПК України, у зв`язку з чим повноваження представника позивача в суді апеляційної інстанції мають відповідати положенням ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 58 ГПК України.

За таких обставин, ТОВ "НДТЦ "Ротор" не забезпечив участь в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду свого повноважного представника, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності повноважного представника позивача за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 30.01.2020 представник відповідача, заперечуючи проти доводів апелянта з підстав, зазначених у відзиві на неї, зазначивши про законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор", а рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2019 у справі №922/465/19 - залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутнього представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 20.01.2004 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" (замовник) та Державним підприємства "Завод імені В.О. Малишева" (виконавець) укладено договір №23/22Н-04-98/дп (далі - договір), відповідно до умов якого замовник доручив, а виконавець зобов`язався виготовити та передати у власність замовника продукцію в номенклатурі, цінах, кількості та в строки, визначені календарним планом, який є невід`ємною частиною договору, а замовник зобов`язався прийняти продукцію та сплатити її вартість.

Відповідно до пункту 1.2 договору виконавець зобов`язався виготовити базове шасі для машини траншейної МТ у кількості 1 шт., навісне устаткування цієї машини у кількості 1 шт., провести складання машини МТ і прийняти участь у введенні в експлуатацію машини траншейної МТ у кількості - 1 шт. в порядку обумовленому календарним планом до цього договору. Продукція по якості та комплектності повинна відповідати конструкторській документації та технічним умовам замовника на виготовлену по договору продукцію, технічним вимогам, діючим на підприємстві-виробнику та прийнята представниками замовника.

Згідно з пунктом 2.2 договору замовник зобов`язався передати виконавцю для узгодження та виготовлення шасі ШБ-1-02, конструкторську документацію на навісне устаткування згідно погодженого план-графіку: 1 екземпляр в кальках та 1 екземпляр врахованих синекопій. При виконанні договору використовувати конструкторську документацію на шасі ШБ-1-01. Погоджений план-графік передачі робочої КД на навісне обладнання формується та підписується сторонами разом з договором та є його невід`ємною частиною (додаток №3,№4).

Пунктом 2.3 договору передбачено, що виконавець зобов`язується виконати роботи згідно календарного плану. Дата виконання робіт згідно календарного плану може бути переглянута після одержання всієї конструкторської документації. У випадках несвоєчасної поставки комплектуючих та оплати замовником робіт по договору, строк виконання робіт збільшується на кількість днів затримки.

Виходячи з пунктів 2.4, 2.5 договору, після закінчення виконання робіт виконавець протягом трьох днів зобов`язаний повідомити замовника про готовність предмету договору до здачі. Днем закінчення виконавцем своїх обов`язків по виготовленню продукції вважається дата підписання акта приймання-здачі продукції.

Судом встановлено, що сторони спору визначили загальну вартість робіт за договором, які мали бути виконані відповідачем за замовленням позивача, в розмірі 900000,00 грн з ПДВ відповідно до пункту 3.1 договору, додатка №1 до договору (Календарний план) та додатка №2 до договору (Протокол погодження договірної ціни).

Відповідно до пункту 3.2 договору замовник (позивач) зобов`язався перерахувати виконавцю (відповідачу) аванс в розмірі 50% від вартості 1-го та 2-го етапу календарного плану, що складає 445 200,00 грн. (з ПДВ), впродовж 10 днів з моменту підписання договору.

Додатковою угодою №6 до договору додаток №1 та пункт 3.1 договору викладено в новій редакції, а саме загальна вартість робіт за договором складає 971 250,00 грн (з ПДВ); строк відвантаження машини МТ протягом 5 днів з моменту здійснення Замовником 100% передплати (т.1, а.с. 25).

Відповідно до додатку №2 до додаткової угоди №6 до договору аванс на виготовлення машини МТ (50% від вартості) в сумі 400000,00 грн замовником виконано, а також замовник зобов`язався до 15.12.2008 здійснити оплату за виготовлення машини в сумі 400000,00 грн; до 20.12.2008 здійснити поставку комплектуючих згідно договору; не пізніше 20.06.2009 здійснити кінцеву оплату за виготовлення машини в сумі 161650,00 грн; до 20.07.2018 - здійснити оплату за введення машини в експлуатацію у сумі 9 600,00 грн (т.1, а.с. 26 зворотна частина).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно доданої позивачем до позовної заяви банківської виписки по особовому рахунку з 01.01.1997 по 13.12.2005:

- 19.03.2004 позивачем перераховано на рахунок відповідача 200000,00 грн з призначення платежу: Аванс за виготовлення траншейної машини Договір 23/22Н-04-98дп від 20.01.2004, в т.ч. ПДВ 33333,33 грн;

- 11.06.2004 позивачем перераховано на рахунок відповідача 10000,00 грн з призначення платежу: Аванс за виготовлення траншейної машини Договір 23/22Н-04-98дп від 20.01.2004, в т.ч. ПДВ 1666,67 грн;

- 16.07.2004 позивачем перераховано на рахунок відповідача 190000,00 грн з призначення платежу: Аванс за виготовлення траншейної машини Договір 23/22Н-04-98дп від 20.01.2004, в т.ч. ПДВ 31666,67 грн.

В подальшому, рішенням Господарського суду Харківської області від 13.06.2017 у справі №922/1281/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 та постановою Верховного Суду від 10.04.2018, задоволено позовні вимоги Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева", розірвано договір №23/22Н-04-98/дп від 20.01.2004, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" () та Державним підприємством "Завод імені В.О. Малишева" ().

13.12.2017 з метою досудового врегулювання спору ТОВ "НДТЦ "РОТОР" на адресу Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" направлено вимогу про повернення коштів на загальну суму 800000,00 грн, які перераховані за договором від 20.01.2004 №23/22Н-04-98/дп. Проте, листом від 28.12.2017 відповідач повідомив про відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги.

Посилаючись на вказані обставини, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" в особі ліквідатора Голінного А.М., звернувся до Господарського суду Харківської області з даним позовом про стягнення безпідставно перерахованих коштів з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" (т.1, а.с. 4-6).

Позовні вимоги з посиланням на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що ТОВ "НДТЦ "РОТОР" на виконання умов договору від 20.01.2004 № 23/22Н-04-98/д перераховано на рахунок Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" грошові кошти в якості попередньої оплати на загальну суму 800000,00 грн, у тому числі 19.03.2004 в розмірі 200000,00 грн, а тому, на думку позивача, з моменту розірвання договору від 20.01.2004 №23/22Н-04-98/дп відпала правова підстава для перебування цих коштів у Державного підприємство "Завод імені В.О. Малишева".

Розглядаючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив факт перерахування відповідачем на виконання умов від 20.01.2004 23/22Н-04-98дп на користь відповідача в період з 19.03.2004 по 16.07.2004 грошових коштів на загальну суму 400 000,00 грн, оскільки у додатку №2 до додаткової угоди №6 до договору сторонами засвідчено обставини щодо виконання позивачем цього зобов`язання. Зазначені обставини місцевий суд оцінив як такі, що спростовують доводи відповідача про невиконання позивачем зобов`язань за оспорюваним договором в частині здійснення попередньої оплати у заявленому в межах цієї позовної заяви розмірі.

21.10.2019 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову повністю (т.3, а.с. 129-133).

Вказане рішення суду першої інстанції з посиланням на приписи статті 653 Цивільного кодексу України мотивоване тим, що договір було розірвано в судовому порядку у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, позивачем не доведено у порядку статті 74 Господарського процесуального кодексу України, що відповідачем не виконано передбачених договором робіт на суму перерахованого авансу, а тому дійшов висновку про те, що позивач не може вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, а може вимагати відшкодування збитків, завданих таким розірванням договору, що свідчить про невірний вибір позивачем способу захисту.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що відповідачем не надано в порядку вимог статті 74 ГПК України доказів на підтвердження обставин щодо виконання умов договору та проведення робіт з виготовлення машини траншейної, в тому числі в межах суми перерахованих коштів в якості попередньої оплати; судом першої інстанції залишено поза увагою встановлений в межах справи № 922/1281/17 факт неможливості виготовлення ДП "Завод імені В.О. Малишева" продукції на виконання договору № 23/22Н-04-98/ДП; місцевим господарським судом невірно застосовано норму матеріального права, а саме ст. 653 ЦК України.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги у відзиві на апеляційну скаргу відповідач серед іншого зазначив про те, що у відповідності до частини 2 статті 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції від 04.11.2012) та на виконання ухвали Господарського суду Харківської області від 18.01.2013 у справі №5023/10655/11 Державним підприємством "Завод імені В.О. Малишева" списано кредиторську заборгованість перед ТОВ "НДТЦ "Ротор" у розмірі 400000,00 грн, у зв`язку із чим станом на час розгляду даного спору згідно бухгалтерського обліку відсутня заборгованість відповідача перед позивачем, на підтвердження що підтверджується довідкою від 16.07.2018 вих. №3247/17.

Окрім цього, як вже було зазначено відповідачем до вказаного відзиву додано копії наступних документів: інвентаризаційний опис запасів на 01.01.2019, довідка від 04.09.2019 вих. № 853/17 та довідка від 11.11.2019 вих № 1135/17.

Щодо доданих до матеріалів справи додаткових доказів, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для їх прийняття під час апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому, обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника, а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Частиною 1, 4 статті 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів (частина 7 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від апелянта, а також підтвердження такими доказами фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що додані до суду апеляційної інстанції нові докази не були предметом розгляду під час ухвалення оскаржуваного рішення, а заявником не доведено належними та допустимими доказами під час апеляційного розгляду справи неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, судова колегія долучає до матеріалів справи вищенаведені додаткові докази, однак до розгляду не приймає як такі, що подані в суд апеляційної інстанції з порушенням норм процесуального права.

Судом апеляційної інстанції в порядку вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України встановлено наступні обставини.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, доступ до якого є відкритим, вбачається порушення ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.12.2011 порушено провадження у справі за заявою ДП "Львівський бронетанковий завод про визнання банкрутом ДП "Завод імені В.О. Малишева", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.10.2012 встановлено розмір безспірних вимог ініціюючого кредитора - ДП "Львівський бронетанковий ремонтний завод" в сумі 512640,00 грн; введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Симоненко О.П.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.01.2013 затверджено реєстр вимог кредиторів та зобов`язано розпорядника майна надати рішення комітету кредиторів щодо застосування до боржника судових процедур банкрутства разом з належним чином оформленим протоколом засідання комітету кредиторів.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зазначає наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (п.24). У рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Приписами статей 2, 11 Господарського процесуального кодексу України закріплено вказаний конституційний принцип та передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права; розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.ч. 1, 2 ст. 11 ГПК України).

Крім того, згідно із частиною 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ГПК України).

Отже, під час здійснення судочинства суд у своїй діяльності повинен не лише правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін, а й додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній на час подання позовної заяви) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Пунктом 1-1 Розділу X Прикінцеві та Перехідні положення Закону про банкрутство в редакції Закону України від 22.12.2011 №4212-VI передбачено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Положення Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом.

В даному випадку, застосуванню підлягають норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону до набрання чинності з 19.01.2013 змін, внесених Законом України від 22.12.2011 № 4212-VI.

Судова колегія зазначає, що на час порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" та введення процедури розпорядження майном визначення юрисдикції справи щодо юридичної особи, стосовно якої порушено провадження про банкрутство, було врегульовано статтею 12 ГПК України у пункті 2 частини першої якої було передбачено підвідомчість господарським судам справ про банкрутство та частиною 1 статті 6 Закону про банкрутство від 14.05.1992 № 2343-XII (в редакції від 16.10.2011).

19.01.2013 набрав чинності Закон України від 22.12.2011 № 4212-VI "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (за винятком окремих його положень) (далі - Закон № 4212-VI), яким Закон № 2343-XII викладено в новій редакції.

Закон про банкрутство від 22.12.2011 № 4212-VI у частині четвертій статті 10 визначив, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника.

Окрім цього, підпунктом 1 пункту 7 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону про банкрутство № 4212-VI доповнено частину першу статті 12 ГПК України пунктом 7, згідно з яким господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство; статтю 16 ГПК України доповнено частиною такого змісту: справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Таким чином, пункт 7 частини першої статті 12 ГПК України у редакції Закону про банкрутство у редакції Закону України № 4212-VI (зі змінами, внесеними Законами України № 5405-VI і № 5518-VI) та частина четверта статті 10 Закону про банкрутство у редакції Закону України № 4212-VI (зі змінами, внесеними Законами України № 5405-VI і № 5518-VI) з 19.01.2013 встановили юрисдикцію господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, щодо всіх майнових спорів з вимогами до боржника у такій справі (аналогічні висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 1609/6645/12 та від 07.08.2019 у справі № 200/416/17-ц).

Судова колегія зазначає, що у разі пред`явлення до суду позову до боржника щодо якого порушено провадження у справі про банкрутство до 19.01.2013 вирішуючи питання щодо підсудності спору, суд має керуватися приписами Закону про банкрутство в редакції Закону № 2343-XII та чинних процесуальних законів.

Згідно з Законом України у редакції від 03.10.2017 №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" 15.12.2017 набув чинності Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції.

Розділом I "Загальні положення" Господарського процесуального кодексу України, зокрема, передбачено основні положення (глава 1, ст.ст. 1-19) та врегульовано питання щодо юрисдикції господарських судів (глава 2, ст.ст. 20-31).

Зокрема, відповідно до вимог частини 6 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Поряд з іншими принципами правового регулювання відносин неплатоспроможності (галузевих принципів), суттєве значення має й принцип судового нагляду у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, який розпочинається з призначення розпорядника майна чи ліквідатора банкрута.

Наведений вище принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо.

Суд у справі про банкрутство повинен сам приймати рішення стосовно виду та інтенсивності нагляду з урахуванням процедури провадження, особи боржника та арбітражного керуючого, а також інших обставин справи.

Означений принцип та механізм його застосування відстежується у приписах Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 14.05.1992 №2343-ХІІ), проте нормативне своє відтворення він набув в редакції Закону України від 22.12.2011 №4212-VI (ст. 10).

На більш ефективну реалізацію вказаного принципу, направлені й приписи процесуального Закону, зокрема статті 20, 30 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017).

Так, пунктом 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Частиною першою статті 29 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Згідно з частиною дев`ятою статті 30 Господарського процесуального кодексу України, справи, передбачені пунктом 8 частини 1 статті 20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника.

Тобто, в даному випадку, визначальними щодо правила юрисдикції мають саме норми процесуального закону, зокрема статті 20 ГПК України.

За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Такий правовий висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №908/4057/14, від 11.06.2019 по справі №15/143-б.

Отже, розгляд спорів з майновими вимогами до суб`єкта господарювання, який перебуває в процедурі банкрутства, та визначений позивачем в статусі відповідача у такому спорі, законодавцем віднесено до підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, оскільки результат розгляду вимог майнового характеру до відповідача-боржника може мати наслідком зменшення його активів, збільшення кредиторської заборгованості та зачіпати права та інтереси кредиторів боржника, вимоги яких визнано судом та включено до реєстру.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спір у справі №922/465/19 виник між ТОВ "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор", як позивачем, та ДП "Завод імені В.О. Малишева", як відповідачем, щодо стягнення перерахованих на рахунок Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" коштів в якості попередньої оплати за договором від 20.01.2004 №23/22Н-04-98дп.

Як вже було зазначено, відносно відповідача - Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" Господарським судом Харківської області здійснюється провадження у справі про банкрутство №5023/10655/11 на стадії розпорядження майном, що визначає спеціальний порядок розгляду спорів, стороною яких є відповідач-боржник, та зумовлює їх концентрацію в межах справи про банкрутство, так як результат розгляду таких спорів може впливати на права та обов`язки боржника та його кредиторів.

Звертаючись у лютому 2019 року до Господарського суду Харківської області з даним позовом до Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" (вх. №465/19 від 18.02.2019) про стягнення коштів позивач у позовній заяві зазначив про те, що на підставі ст.ст. 20, 30 ГПК України, враховуючи, що відносно відповідача порушена справа про банкрутство №5023/10655/11, то позов подається до Господарського суду Харківської області в межах справи №5023/10655/11. Окрім цього, в прохальній частині позовної заяви позивач просив прийняти дану позовну заяву до провадження в межах справи №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" та призначити її до розгляду (т.1, а.с. 4-6).

Отже, позивачем у позовній заяві від 11.02.2019 спір про стягнення безпідставно перерахованих коштів, сторона якого (відповідач) перебуває в процедурі банкрутства, визначено як такий, що є спором з майновими вимогами до боржника та розгляд якого має здійснюватися Господарським судом Харківської області в межах справи №5023/10655/11 про банкрутство відповідача з метою врахування особливостей провадження у справі про банкрутство щодо формування пасиву боржника, в тому числі за рахунок майнових вимог позивача.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду позовної заяви за №465/19 від 19.02.2019 було сформовано справу за №922/465/19, тобто визначено її розгляд в окремому позовному провадженні поза межами справи №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева", яке визначено відповідачем у даному спорі.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі №922/465/19 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 11.03.2019); призначено підготовче засідання на 26.03.2019 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 12.03.2019) (т.1, а.с.2-3); за результатами розгляду даного спору в окремому позовному провадженні місцевим господарським судом ухвалено рішення від 21.10.2019 про відмову у задоволенні позову (т.3, а.с. 129-133).

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що звертаючись з позовом до відповідача, позивач обрав спосіб захисту своїх майнових прав та інтересів саме шляхом звернення у справу про банкрутство відповідача №5023/10655/11, про що він зазначив у вступній та прохальній частинах позовної заяви від 11.02.2019, поданій до Господарського суду Харківської області, та аргументуючи тим, відносно відповідача порушено справу про банкрутство №5023/10655/11 Господарським судом Харківської області.

Зазначене є порушенням місцевим судом принципу диспозитивності в господарському процесі відповідно до статті 14 ГПК України, що мало наслідком обмеження процесуального права позивача на звернення за захистом його майнових прав до господарського суду в межах провадження у справі про його банкрутство без порушення окремого позовного провадження.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.03.2019 у справі № 914/1723/15, від 24.01.2019 у справі № 915/441/18, від 18.09.2018 у справі № 904/7900/17, від 03.07.2018 у справі № 910/16476/17.

Стягнення з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" грошових коштів є за своєю правовою природою майновою вимогою до боржника, яка впливає на розмір активів боржника, які є предметом реалізації з метою задоволення грошових вимог кредиторів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст.3 ГПК України).

21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Тобто, перехід від регулювання передбаченого Законом до регулювання передбаченого Кодексом здійснюється негайно (безпосередня дія як спосіб дії в часі нормативно-правових актів) шляхом здійснення подальшого розгляду справи про банкрутство відповідно до положень Кодексу.

Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі "Дія 97 проти України" від 21.10.2010).

Суд нагадує про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються (рішення ЄСПЛ у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997).

На момент ухвалення оскаржуваного судового рішення та перегляду цієї справи в апеляційному порядку щодо Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" здійснюється провадження у справі про банкрутство №5023/10655/11, відтак розгляд заявлених вимог до відповідача має здійснюватися з урахуванням введеного в дію Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № б15/101-08, постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 916/1915/16, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.

Окрім цього, Велика Палата у постанові від 15.01.2020 по справі № 607/6254/15-ц зазначила таке.

Враховуючи приписи частини 1 статті 3 ГПК України законодавець указав, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ указаної категорії.

Закон № 2343-XII втратив чинність з 21 жовтня 2019 року, з набранням чинності Кодексу № 2597-VIII, а відтак можна зробити висновок, що вказаний Кодекс № 2597-VIII передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство, що і підтверджено у статті 7 цього Кодексу.

Зі змісту вказаних норм убачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута.

Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.

Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Таким чином, з огляду на положення законодавства України, чинного на момент розгляду справи, законодавець вкотре підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Враховуючи викладене, виходячи із положень законодавства України, чинного на момент ухвалення рішення Господарським судом Харківської області, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" до Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" (боржника) про стягнення коштів має розглядатися господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах справи №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева", а не в окремому позовному провадженні, оскільки зачіпає безпосередньо інтереси позивача, боржника та його кредиторів у справі про банкрутство.

Оскільки суд має застосовувати відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України норму, чинну на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду (перегляду) справи у тому числі й у суді апеляційної інстанції, апеляційний господарський суд застосовує норми Кодексу № 2597-VIII, які були чинними на час ухвалення оскаржуваного судового рішення та є чинними на час його перегляду, та якими імперативно перебачено вирішення господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник.

Вищенаведене свідчить про відсутність у апеляційного господарського суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи, розглянути дану справу за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених статтею 7 Кодексу України з процедур банкрутства, що перешкоджає прийняттю рішення по суті справи, а тому ухвалене судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд до суду першої інстанції у провадженні якого перебуває справа про банкрутство № 5023/10655/11.

Щодо інших аргументів заявника апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у постанові, оскільки не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною у залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010).

Отже, вирішуючи даний спір по суті, місцевий господарський суд не урахував приписів названих вище норм чинного законодавства, помилково розглянув позов по суті в окремому позовному провадженні.

Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 пункту 5 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 та 2 ст.277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2019 у справі №922/465/19 прийнято з неповним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2019 у справі №922/465/19 та передання справи №922/465/19 для розгляду в межах провадження у справі №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева".

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги позивача та скасуванням рішення місцевого господарського суду у справі №922/465/19 та переданням справи для розгляду по суті в межах справи №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева", питання про розподіл судових витрат апеляційним судом не вирішується, оскільки розгляду справи по суті позовних вимог не відбулося.

Керуючись ст.269, 270, ст.275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 21.10.2019 у справі №922/465/19 скасувати.

Справу №922/465/19 направити до Господарського суду Харківської області для розгляду в межах справи №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 05.02.2020

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель