ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2020 р. Справа№ 910/415/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.,

за участю представників: згідно з протоколом судового засідання від 05.02.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Установи "28 Управління начальника робіт" Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 (повний текст рішення складено 11.10.2019)

у справі № 910/415/19 (головуючий суддя Морозов С.М.)

за позовом Установи "28 Управління начальника робіт" Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство оборони України

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року Установа "28 управління начальника робіт" (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору на послуги з оренди автомобілів та механізмів №8 від 01.10.2017.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на наявність правових підстав для визнання договору №8 від 01.10.2017 недійсним як такого, що є фіктивним. Позивач також зазначив, що спірний правочин є господарським зобов`язанням, вчиненим із заінтересованістю щодо якого підлягають застосування положення статті 73-1 Господарського кодексу України (з урахуванням заяви про доповнення підстав позовних вимог від 14.05.2019).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що позивачем не будо доведено суду за допомогою належних та допустимих доказів, що договір №8 на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 01.10.2017 вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним. Суд також зазначив, що доводи позивача щодо неправомірності спірного договору з підстав, встановлених статтею 234 Цивільного кодексу України та статтею 73-1 Господарського кодексу України, є безпідставними, оскільки Установа "28 управління начальника робіт" не є державним унітарним підприємством, не утворена на базі відокремленої частини державної власності, не має затвердженого статуту, сформованого статутного капіталу та органів управління, які притаманні державному унітарному підприємству.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Установа "28 Управління начальника робіт" звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі № 910/415/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що правочин є фіктивним, оскільки автомобіль не передавався установі в оренду та не використовувався у господарській діяльності. Акти надання послуг не відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки не містять інформацію щодо змісту та обсягу господарської операції, одиницю виміру господарської операції.

Скаржник стверджує, що суд першої інстанції неправомірно не застосував статтю 73-1 Господарського кодексу України, оскільки Установа "28 Управління начальника робіт" є державною госпрозрахунковою установою Міністерства оборони України, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, оскільки в порушення вимог статей 89, 211, 232 Господарського процесуального кодексу України суд не ухвалив процесуального рішення з приводу клопотання позивача про виклик свідків.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, наданому до суду 16.12.2019, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, відповідач вказує, що договір оренди машин та механізмів № 8 від 01.10.2017 є реальним, про що свідчить первинна бухгалтерська документація, а саме акти прийому передачі техніки, рахунки та акти надання послуг, які відповідають вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідач також зазначає, що при поданні до суду клопотання про виклик свідків позивачем недотримано вимог статей 88, 89 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2019 справу № 910/415/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Установи "28 Управління начальника робіт" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі № 910/415/19 та призначено розгляд справи на 23.12.2019.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2019, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. у творчій відпустці, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2019 прийнято справу №910/415/19 до провадження за апеляційною скаргою Установи "28 Управління начальника робіт" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк О.М., Сулім В.В. та розгляд справи відкладено на 27.01.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2020 оголошено перерву у розгляді справи до 05.02.2020.

Позиції учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 05.02.2020 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 05.02.2020 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції 05.02.2020 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.10.2017 між Установою "28 управління начальника робіт" (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ИССО" (орендодавець) укладено договір №8 на послуги з оренди автомобілів та механізмів (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець здає, а орендар приймає в строкову платну оренду наступні автомобілі та механізми: Шевролет Епіка, ВЕ3713АА - 1 шт.

Пунктами 3.1, 3.2 договору визначено, що вартість оренди автомобілів та механізмів складається з розрахунку за кожний робочий день місяця: Шевролет Епіка, ВЕ 3713 АА, ціною 100,00 грн., в т.ч. ПДВ 16,66 грн. Оплата за автомобілі та механізми здійснюється орендарем щомісячно не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, на підставі одержаного рахунку-фактури орендодавця, який підтверджується підписаним за місяць актом виконаних робіт.

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими особами сторін і діє дванадцять календарних місяців (пункт 4.1 договору).

На виконання умов договору сторонами складено акт від 01.10.2017 прийому-передачі автомобілів і механізмів.

Згідно з актів наданих послуг відповідачем надано позивачу послуги з оренди автомобілів, а саме: за жовтень 2017 на суму 2 099,92 грн. (акт №43 від 31.10.2017) та за листопад 2017 на суму 2 199,91 грн. (акт №46 від 30.11.2017).

30.11.2017 сторонами підписано договір про внесення змін до договору №8 від 01.10.2017, в якому сторони домовились з 30.11.2017 припинити дію договору та підтверджують факт повернення автомобіля орендодавцю.

30.11.2017 орендарем та орендодавцем підписано акт повернення-передачі автомобілів і механізмів за договором оренди №8 від 01.10.2017.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на наявність правових підстав для визнання договору №8 від 01.10.2017 недійсним як такого, що є фіктивним. Позивач також зазначив, що спірний правочин є господарським зобов`язанням, вчиненим із заінтересованістю щодо якого підлягають застосування положення статті 73-1 Господарського кодексу України (з урахуванням заяви про доповнення підстав позовних вимог від 14.05.2019).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з приписами частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

У відповідності до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Статтею 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

У постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14 викладено правовий висновок про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 15.03.2018 №910/14757/17.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов спірного договору складено акт від 01.10.2017 прийому-передачі автомобілів і механізмів, підписаний з одного боку - т. в. о. начальника Установи "28 управління начальника робіт" Годуляном О.В. та з іншого боку - генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" Орликом А.О.

Також, складались акти надання послуг №43 від 31.10.2017 та №46 від 30.11.2017, які з боку орендаря, як вказує позивач, підписано т. в. о. начальника установи Годуляном О. В.

Актом повернення-передачі автомобілів і механізмів від 30.11.2017, що підписано з одного боку - т. в. о. начальника Установи "28 управління начальника робіт" Годуляном О. В. та з іншого боку - генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" Орликом А. О., зафіксовано факт повернення транспортних засобів з оренди.

Крім того, в матеріалах справи наявний акт звіряння взаємних розрахунків станом на 01.12.2017 за договором №8 від 01.10.2017, який підписаний т. в. о. начальника Установи "28 управління начальника робіт" Годуляном О. В. та генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" Орликом А. О.

Місцевий господарський суд правомірно зазначив, що надані позивачем акти надання послуг відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки містять назву документа; дату його складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції (послуги з оренди автомобіля), одиницю виміру господарської операції (кількість машино-днів); посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підписи осіб, які підписали акти, скріплені печатками юридичних осіб.

При цьому, Положенням про Установу "28 управління начальника робіт", що затверджено наказом Міністерства оборони України №506 від 15.10.2008 (далі - Положення), не передбачено заборони керівнику установи на укладення правочинів та розпорядження коштами установи.

Так, пунктом 6.6 Положення передбачено, що керівник установи несе повну відповідальність за стан та діяльність установи; діє без довіреності від імені установи; розпоряджається коштами та майном установи відповідно до чинного законодавства; укладає правочини, видає довіреності; несе відповідальність за формування та виконання щорічного фінансового плану; щорічно подає до органу управління майном звіт про виконання показників використання державного майна та прибутку; на час своєї відсутності в установі делегує свої повноваження особі, яка тимчасово виконує його обов`язки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача про неправомірні дії колишнього керівництва установи, зокрема, щодо укладення та виконання колишніми т. в. о. начальника установи спірного договору з корисливих мотивів, у тому числі з метою використання орендованих транспортних засобів у власних цілях, не свідчать про фіктивність правочину в розумінні норми статті 234 Цивільного кодексу України.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Проте, позивачем не доведено наявності умислу обох сторін, зокрема відповідача, на вчинення фіктивного правочину, а також наявності у сторін свідомого наміру невиконання зобов`язань за договором. Як зазначалось вище, правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний у разі передання майна та сплати грошових коштів на виконання умов договору.

Отже, всупереч викладеним вимогам процесуального закону позивачем не будо доведено за допомогою належних та допустимих доказів, що договір №8 на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 01.10.2017 вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спірного договору фіктивним.

Стосовно посилань позивача на положення статті 73-1 Господарського кодексу України, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 73-1 Господарського кодексу України господарське зобов`язання державного унітарного підприємства, предмет якого підпадає під ознаки, визначені частиною третьою цієї статті, і яке укладається з особою, заінтересованою у його вчиненні, від імені або за рахунок, або в інтересах такої особи, є господарським зобов`язанням, щодо вчинення якого є заінтересованість.

Положення вказаної статті Господарського кодексу України визначають перелік осіб, які є заінтересованими у вчиненні господарського зобов`язання державного унітарного підприємства; перелік видів господарських зобов`язань державних унітарних підприємств, щодо яких може бути встановлено заінтересованість; порядок погодження господарського зобов`язання з заінтересованістю; наслідки вчинення господарського зобов`язання, щодо якого є заінтересованість, з порушенням порядку, передбаченого частинами четвертою - десятою цієї статті.

При цьому, стаття 73-1 Господарського кодексу України включена до глави 8 Кодексу "Державні та комунальні унітарні підприємства" та поширюється виключно на державні унітарні підприємства.

Суб`єктами господарювання державного сектора економіки згідно з ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка в статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Пунктом 1 частини 2 статті 55 Господарського кодексу України визначено, що суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами (стаття 62 Господарського кодексу України).

Стаття 63 Господарського кодексу України визначає види та організаційні форми підприємств, до яких відносить: приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи); підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності); комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади; державне підприємство, що діє на основі державної власності; підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об`єднання майна різних форм власності).

Отже, критерієм віднесення підприємства до конкретного виду є форма власності, на основі якої діє таке підприємство.

Відповідно до статті 73 Господарського кодексу України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство". Органами управління державного унітарного підприємства є: керівник підприємства, який призначається (обирається) суб`єктом управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав); наглядова рада підприємства (у разі її утворення), яка в межах компетенції, визначеної статутом підприємства та законом, контролює і регулює діяльність керівника підприємства. Особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України "Про управління об`єктами державної власності". Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

У пункті 3.1.4.1 Державного класифікатора України, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 № 97, визначено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство". Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні або казенні.

До державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності (ч. 1 ст. 141 Господарського кодексу України).

Поняття установи визначено у статті 83 Цивільного кодексу України, відповідно до частини третьої якої установою є організація, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна. Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом.

Установа - організація, в якій для постійного служіння певній цілі засновником (засновниками) призначається майно та визначаються ті органи, які експлуатуватимуть це майно відповідно до його призначення. Така організація не є об`єднанням осіб, але визнана як суб`єкт цивільних прав та обов`язків для здійснення певних цілей. Установа не має членів, а керується відповідно до волі засновника, яка виражена в установчому акті. У формі установ найчастіше діють різні благодійні фонди, навчальні заклади, бібліотеки, музеї, лікарні тощо.

Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню (стаття 86 Цивільного кодексу України).

У пунктах 3.4.1, 3.4.4 Державного класифікатора України "Класифікація організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 №97, визначено, що організація (установа, заклад) - організаційна структура, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна. Особливості правового статусу окремих видів організацій, закладів, установ встановлюються законом. Державна організація (установа, заклад) - утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Отже, чинне законодавство розрізняє такі організаційно-правові форми юридичних осіб як "державне унітарне підприємство" та "установа".

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань організаційно-правовою формою позивача є державна організація (установа, заклад).

Пунктом 1.1 Положення визначено, що Установа "28 управління начальника робіт" є державною госпрозрахунковою установою, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Згідно з паунктом 2.1 Положення метою діяльності установи є виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, здійснення капітального і поточного ремонтів казармено-житлового фонду та комунальних споруд, капітального будівництва житла, казарм, сховищ, складів та інших, пов`язаних з цим будівельних, ремонтних та пусконалагоджувальних робіт на замовлення Міністерства оборони України, Збройних Сил України та інших замовників - юридичних та фізичних осіб - з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Госпрозрахунок - діяльність, заснована на самоокупності та самофінансуванні. Самоокупність - покриття витрат за рахунок власних доходів від реалізації товарів і послуг. Самофінансування - здійснення розширеного відтворення за рахунок чистого прибутку без залучення бюджетних асигнувань та основних засобів і матеріальних цінностей, придбаних за цей рахунок.

Таким чином, твердження апелянта про те, що Установа "28 управління начальника робіт" є державним унітарним підприємством, оскільки юридичну особу позивача створено в іншій організаційно-правовій формі, а саме у формі госпрозрахункової установи, колегія суддів вважає безпідставним.

Також, помилковими є доводи скаржника про те, що положення статті 73-1 Господарського кодексу України застосовуються до будь-якого суб`єкта господарювання, адже будь-яке державне унітарне підприємство є суб`єктом господарювання, однак не будь-який суб`єкт господарювання є державним унітарним підприємством.

Місцевим господарським судом правомірно враховано висновки Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України (вих. №407/94 від 29.01.2018) за результатами перевірки діяльності позивача, відповідно до яких встановлено, що в березні 2014 року на підставі наказу Міноборони від 12.03.2014 №174 до Положення про 28 УНР були внесені зміни в частині фактичного і юридичного місцезнаходження та проведено їх перереєстрацію. При цьому, в Положенні про 28 УНР не зазначено розмір та порядок формування статутного капіталу. Відповідно до запису в Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань статутний капітал 28 УНР дорівнює нулю. В ході перевірки встановлено, що накази про створення та наділення 28 УНР фондами відсутні. Запропоновано опрацювати зміни до Положення про 28 УНР щодо обмеження прав керівника установи на укладення правочинів та вчинення інших дій, вжити заходів щодо забезпечення приведення у відповідність до законодавства установчих документів та внутрішніх положень 28 УНР.

З огляду на вказане вище, можна дійти висновку, що Установі "28 управління начальника робіт" не притаманні ознаки державного унітарного підприємства, оскільки не утворена на базі відокремленої частини державної власності, найменування не містить слів "державне підприємство", юридична особа не має затвердженого статуту, сформованого статутного капіталу та органів управління, які притаманні державному унітарному підприємству.

Таким чином, доводи позивача щодо неправомірності спірного договору з підстав, встановлених ст. 234 Цивільного кодексу України та ст. 73-1 Господарського кодексу України, є безпідставними.

При цьому, посилання скаржника про неналежне виконання колишнім керівництвом Установи "28 Управління начальника робіт" покладених на нього посадових обов`язків не підтверджують обґрунтованості позовних вимог про визнання правочину недійсним. Порядок та підстави покладення на посадову особу майнової відповідальності за шкоду, заподіяну юридичній особі, визначаються іншими нормами чинного законодавства та не досліджуються судом в межах даної справи.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявність ознак фіктивності для визнання договору №8 на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 01.10.2017 недійсним, у зв`язку з чим, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Стосовно заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000,00 грн, місцевий господарський суд зазначив.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, зокрема: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. ч. 2, 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження здійснення відповідачем оплати вартості послуг з правової допомоги, а договір про надання правничої (правової) допомоги №15/1/18 від 30.03.2018, який укладений з адвокатом Ткаченко Оленою Іванівною, а також протокол узгодження договірної ціни від 12.02.2019 та акт виконаних робіт від 26.02.2019 не є належними доказами понесення ТОВ "ИССО" витрат на суму 14 000,00 грн.

При цьому, адвокат Ткаченко О. І. не приймала участь в судових засіданнях Господарського суду міста Києва при розгляді даної справи, а відзив на позовну заяву підписано керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" Орликом А. О. Також суду не надано доказів виставлення рахунку на оплату послуг адвоката та доказів фактичної сплати відповідачем грошових коштів в сумі 14 000,00 грн.

Отже, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів надання правової допомоги адвокатом та доказів понесення відповідачем заявлених витрат, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" про розподіл витрат на професійну правничу допомогу правильно залишено судом першої інстанції без задоволення.

Щодо посилань апелянта в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, оскільки не задовольнив клопотання про виклик свідків, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 88 Господарського процесуального кодексу України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.

Згідно з частиною першою статті 89 Господарського процесуального кодексу України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Правовий аналіз наведених положень Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що передумовою для виклику свідка для допиту є суперечливість обставин, викладених свідком у заяві, іншим доказам, або у разі наявності у суду сумнівів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Разом з тим, частиною 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Отже, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), оскільки підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи.

Колегія суддів зазначає, що здійснення господарської операції у даній справі підтверджується первинними документами та не можуть підтверджуватись показаннями свідків.

Таким чином, не винесення ухвали про виклик свідків судом першої інстанції, не може бути підставою для скасування рішення, оскільки це не призвело до прийняття необгрунтовного та незаконного рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Установи "28 Управління начальника робіт" Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі № 910/415/19 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі № 910/415/19 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Установи "28 Управління начальника робіт" Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі № 910/415/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі № 910/415/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Установу "28 Управління начальника робіт" Міністерства оборони України.

4. Матеріали справи №910/415/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 10.02.2020.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк