ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2020 р. Справа №914/523/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Орищин Г.В.

Суддів Галушко Н.А. Желіка М.Б.,

секретар судового засідання - Федорів Н.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 від 11.11.2019

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.10.2019 (повний текст ухвали складено 24.10.2019, головуючий суддя Бортник О.Ю., судді Юркевич М.В., Рим Т.Я.) про закриття провадження

у справі № 914/523/19

за позовом ОСОБА_1 , м. Тернопіль

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресторан "Беркут", м. Львів

до відповідача-2 ОСОБА_2 , м. Черкаси

до відповідача-3 ОСОБА_3 , м. Львів

про визнання недійсними договору уступки права вимоги від 24.10.2011 та визнання недійсною угоди про припинення зобов`язань від 24.10.2011

представники сторін:

від позивача - ОСОБА_1 , Матушек Р.В. (адвокат),

від відповідача-1 - Сендега Т.Р. (адвокат),

від відповідача-2 - не з`явились,

від відповідача-3 - не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

21.03.2019 на розгляд Господарського суду Львівської області поступила позовна заява ОСОБА_1 до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресторан "Беркут", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору уступки права вимоги від 24.10.2011 та визнання недійсною угоди про припинення зобов`язань від 24.10.2011 (Т-1, а.с.20-25).

Позовні вимоги мотивовано тим, що договір уступки права вимоги від 24.10.2011 та угода про припинення зобов`язань від 24.10.2011 є підробленими та позивач ніколи їх не укладав. Також зазначає те, що при укладенні договору уступки права вимоги сторони у справі, не змінюючи кредитора у зобов`язанні в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично змінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

10.06.2019 представником відповідача 2 в суді першої інстанції подано було заяву про застосування строку позовної давності (Т-1, а.с.136).

Також, 02.07.2019 адвокатом ОСОБА_3 подано клопотання про закриття провадження у справі (Т-1, а.с.250-253), а згодом подано також письмові пояснення, в яких адвокат від імені та у інтересах ОСОБА_3 просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідачів (Т-2, а.с.11-17). Клопотання про закриття провадження у даній справі аналогічного змісту тому, яке подавалось представником ОСОБА_3, подано також адвокатом ТОВ «Ресторан «Беркут» 22.10.2019 (Т-3, а.с.89-90).

Дані клопотання мотивовано тим, що спір у даній справі не підвідомчий господарському суду і такий має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Позивач, в свою чергу, заперечив проти закриття провадження у справі, посилаючись при цьому на те, що спір у справі підвідомчий господарському суду на підставі п. п. 3, 4 ч.1 ст. 20 ГПК України та вказує, що він з 10.06.2003 є учасником ТОВ «Ресторан «Беркут» на підставі рішення загальних зборів, яке оформлене протоколом №4 від 10.06.2003.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.10.2019 закрито провадження у справі №914/523/19 на підставі п.1 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Дана ухвала мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні та позивачем не надані докази того, що він є учасником ТОВ «Ресторан «Беркут» станом на день розгляду клопотань про закриття провадження у справі. Відтак, місцевим господарським судом зароблено висновок про те, що позивач не набув статусу учасника ТОВ «Ресторан «Беркут» в порядку встановленому законодавством України, а тому спір у справі не виник між юридичною особою та її учасником, як про це зазначає позивач. Відповідно до цього, наведене виключає можливість розгляду даної справи Господарським судом Львівської області і на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України провадження у такій справі підлягає закриттю.

Позивач - ОСОБА_1 , не погодившись з винесеною ухвалою подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що така ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи.

Скаржник зазначає, що судом не дано належної оцінки тим обставинам справи, що особа, яка придбала частку виконує обов`язки учасника з моменту набуття права власності на частку. ОСОБА_1 зазначає, що згідно протоколу №4, яким оформлено рішення загальних зборів ТОВ «Ресторан Беркут» від 10.06.2003 включено позивача до складу учасників відповідача 1. Відтак вважає, що з 10.06.2003 ОСОБА_1 є учасником ТОВ «Ресторан «Беркут» і є власником частки в розмірі 95,694% в статутному капіталі ТОВ «Ресторан «Беркут». ТОВ «Ресторан «Беркут» протиправно не внесено інформацію про позивача до ЄДРЮОФОПГФ як учасника ТОВ «Ресторан «Беркут» внаслідок чого не виконано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006 у справі №2-6051/06.

Відповідно до цього, просить ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.10.2019 у справі №914/523/19 скасувати, а справу передати Господарському суду Львівської області для розгляду позовної заяви по суті.

Представник ТОВ «Ресторан «Беркут» у відзиві, б/н від 27.12.2019 заперечує доводи апеляційної скарги вказуючи на те, що місцевим господарським судом встановлено, а скаржником не спростовано, те, що рішеннями судів, які набрали законної сили, встановлені обставини, які мають значення для вирішення справи №914/523/19 і які в силу приписів ч.5 ст. 75 ГПК України не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. При цьому, зазначає, що рішенням Господарського суду Львівської області у справі №914/505/17 від 06.07.2017, яке набрало законної сили визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ «Ресторан «Беркут», що оформлене протоколом №4 від 10.06.2003; рішенням Господарського суду Львівської області від 15.03.2018 у справі №914/2732/16, яке набрало законної сили, визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ «Ресторан «Беркут» від 25.03.2016, яке оформлене протоколом №1/2016 де встановлено, що ОСОБА_1 не набув прав (статусу) учасника ТОВ «Ресторан «Беркут» у зв`язку з чим не мав права участі у ТОВ «Ресторан «Беркут». Аналогічні обставини встановлені і постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №914/1905/15 про перегляд за нововиявленими обставинами та скасування постанови Львівського апеляційного господарського суду від 09.12.2015, яка набрала законної сили . При цьому, закриваючи провадження у даній справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що обставини визнання недійсним рішення загальних зборів №4 від 10.06.2003 свідчать про відсутність у ОСОБА_1 прав учасника ТОВ «Ресторан «Беркут», а відтак станом на 09.12.2015 у ОСОБА_1 відсутні корпоративні права в розумінні ст. 167 Господарського кодексу України та відповідно встановлено непідвідомчість господарським судам спору у справі №914/1905/15. Відтак, відповідач 1 вказує, що в матеріалах справи відсутні, а позивачем не подані належні докази того, що він є учасником ТОВ «Ресторан «Беркут». Відповідно до цього, просить ухвалу місцевого господарського суду у справі №914/523/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 19.11.2019 склад колегії по розгляду справи №914/523/19 визначено: головуючий суддя Орищин Г.В., судді - Желік М.Б., Галушко Н.А. (Т-3, а.с.119).

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 (суддя доповідач Орищин Г.В.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.10.2019 про закриття провадження у справі №914/523/19 залишено без руху, з підстав наведених в такій (Т-3, а.с.134-135).

05.12.2019 в канцелярію суду на виконання ухвали суду від 25.11.2019 від скаржника поступив оригінал квитанції №СВ02625035/1 від 05.12.2019 про сплату судового збору на суму 1921,00 грн. (Т-3, а.с.139).

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.12.2019 (головуючий суддя Орищин Г.В., судді - Галушко Н.А., Желіка М.Б.) поновлено ОСОБА_1 строк на подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.10.2019 про закриття провадження у справі №914/523/19 та відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою (Т-3, а.с.141-142).

Надалі, ухвалою суду від 10.12.2019 призначено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 у справі №914/523/19 до розгляду на 09.01.2020 (Т-3, а.с.143), який неодноразово відкладався за клопотанням скаржника.

В судове засідання 30.01.2020 з`явились представники позивача та відповідача 1. Відповідачі 2-3 участі уповноважених представників в судове засідання 30.01.2020 не забезпечили, причин неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи ухвалою суду від 20.01.2020.

Станом на 20.01.2020 додаткових доказів та клопотань про відкладення розгляду справи №914/523/19 не поступало, а відтак судова колегія ухвалили розглядати справу за наявними у ній матеріалами.

Представник позивача та відповідача в судовому засіданні 30.01.2020 підтримали свої доведи і заперечення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність ухвали Господарського суду Львівської області від 22.10.2019 у справі №914/523/19 нормам чинного процесуального права, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного:

У відповідності до вимог ч. ч. 1-2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи, та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушення.

Юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, за змістом, зокрема, пунктів 1, 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Враховуючи наведене, для віднесення справи до господарської юрисдикції , необхідно визначити, чи є правовідносини господарськими, а спір господарським за умови участі у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами по - перше: господарських відносин і по - друге: спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Натомість відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відтак, правильне визначення підвідомчості даної справи залежить від установлення наявності або відсутності корпоративних відносин між учасниками справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про господарські товариства» господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами цим законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об`єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Статтею 80 Господарського кодексу України встановлено, що до господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Відповідно до ч.3 ст. 80 Господарського кодексу України товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал , поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків , пов`язаних з діяльністю товариства , у межах своїх вкладів.

Разом з тим, відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

Позивач - ОСОБА_1 у своїй позовній заяві та в апеляційній скарзі зазначає, що він є (був) засновником ТОВ «Ресторан «Беркут» покликаючись при цьому на рішенням загальних зборів, яке оформлене протоколом №4 від 10.06.2003, яким: виведено зі складу учасників товариства ОСОБА_6 , включено до числа учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» ОСОБА_1 , внесено зміни до статуту ТОВ «Ресторан «Беркут» з наступним розподілом часток ( ОСОБА_1 - 95,694% статутного фонду, ОСОБА_7 - 4,306% статутного фонду). При цьому, позивач, посилається на вимоги ст. 20 Господарського процесуального кодексу України та ст. 167 Господарського кодексу України, зазначивши що даний спір підвідомчий господарському суду, оскільки виникає з корпоративних відносин між юридичною особою та її засновником.

З обставин справи вбачається, що рішенням Господарського суду Львівської області від 06.07.2017 у справі №914/505/17 розглянуто справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Ресторан «Беркут» за участі третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ «Ресторан «Беркут», що оформлене протоколом №4 від 10.06.2003 (Т-1, а.с.258-261). Дане рішення набрало законної сили.

Надалі, рішенням Господарського суду Львівської області від 15.03.2018 у справі №914/2732/16 визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ «Ресторан «Беркут», яке оформлене протоколом №1/2016 від 25.03.2016. В даній справі встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не набував прав (статусу) учасника ТОВ «Ресторан «Беркут» у зв`язку з чим не мав права участі у ТОВ «Ресторан «Беркут», а відтак ОСОБА_1 не мав повноважень скликати загальні збори товариства (Т-2, а.с.22-28). Дане рішення набрало законної сили.

Аналогічні обставини викладені і в постанові Львівського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №914/1905/15 (Т-2, а.с.29-33), де переглянуто за нововиявленими обставинами та скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.12.2015, якою було задоволено позов ОСОБА_1 про визнання недійсною заяви про вихід з числа учасників ТОВ «Ресторан «Беркут» від 28.08.2008 та рішення загальних зборів ТОВ «Ресторан «Беркут», які оформлені протоколами б/н від 28.08.2008; №2 від 03.02.2015. Закриваючи провадження у зазначеній справі суд апеляційної інстанції виходив з того, що обставина визнання недійсним рішення загальних зборів №4 від 10.06.2003 свідчить про відсутність у ОСОБА_1 права учасника ТОВ «Ресторан «Беркут». При цьому, також вказано, що враховуючи обставину відсутності станом на 09.12.2015 (дата ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, яка переглядалась) у позивача - ОСОБА_1 прав учасника ТОВ «Ресторан «Беркут» (корпоративних прав в розумінні ст. 167 Господарського кодексу України), вказаний спір в силу вимог п.4 ч.1 ст. 12 ГПК України (в редакції від 01.09.2015), п. 3, 4 ч.1 ст. 20 ГПК України (в редакції від 15.12.2017) не підвідомчий господарським судам, а відтак зроблено висновок про закриття провадження в даній справі. Дана постанова набрала законної сили.

Відтак в контексті викладеного підлягає до застосування принцип правової визначеності відповідно до якого зазначені судові рішення як такі, якими остаточно вирішено спори не повинні ставитись під сумнів при розгляді інших судових справ.

Крім цього, згідно ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ч.3 ст. 52 Закону України «Про господарські товариства», яка діяла до 16.06.2018 (такий втратив чинність у частині, що стосується товариства з обмеженою відповідальністю та товариства з додатковою відповідальністю, згідно із Законом України від 06.02.2018 №2275-VIII), зміни до статуту, пов`язані із зміною розміру статутного капіталу та/або із зміною складу учасників, підлягають державній реєстрації в установленому законом порядку.

Пунктом 15 ч.2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», встановлено, що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу як зокрема розмір статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) та розмір частки кожного із засновників (учасників).

Частинами 1-3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», встановлено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Враховуючи наведене, судова колегія зазначає, що зміни в статутному капіталі товариства, стають легітимними лише при наявності відповідного рішення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю і державній реєстрації цих змін у встановленому законом порядку.

В матеріалах справи відсутні та не подані суду апеляційної інстанції докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 є учасником ТОВ «Ресторан «Беркут», а відтак місцевим господарським судом зроблено вірний висновок про те, що позивач не набув статусу учасника ТОВ «Ресторан «Беркут», а тому вірним є висновок суду про те, що спір у даній справі не виник між юридичною особою та її учасником, а тому наведене виключає можливість розгляду даної справи Господарським судом Львівської області.

Крім цього, слід зазначити, що позивач ОСОБА_1 у позові на обґрунтування своїх доводів про недійсність спірних правочинів посилається на ту обставину, що при укладені договору уступки права вимоги сторони у справі, не змінюючи кредитора у зобов`язанні в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично змінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

Аналізуючи мотиви позовної заяви місцевим господарським судом зроблено вірний висновок про те, що спір у даній справі ані за своїм суб`єктним складом, ані за змістом та мотивацією позовної заяви не відповідає визначеним ст. 20 ГПК України справам, що виникають з корпоративних відносин або з правочинів щодо корпоративних прав в юридичній особі.

Корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав (ст. 167 Господарського кодексу України).

Відтак, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, за умови якщо стороною у справі є учасник такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув. Даний висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.09.2019 у справі №927/90/19.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається як на підставу членства у ТОВ «Ресторан «Беркут» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006 у справі №2-6051/06 (за первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ТОВ «Ресторан «Беркут» про розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному фонді товариства та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа ТОВ «Ресторан «Беркут» про визнання права власності на частку у статутному фонді товариства; яким в задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено; визнано за ОСОБА_1 право власності на частку в розмірі 95,694% у статутному фонді ТОВ «Ресторан «Беркут»), на що судова колегія зазначає наступне:

Корпоративні відносини за своїм суб`єктним складом є такими, що виникають між господарським товариством та його учасником (засновником), у тому числі учасником який вибув, а також між учасниками (засновниками) господарських товариств, що пов`язані зі створенням, діяльністю, управління та припинення діяльністю цього товариства.

Відповідно до цього, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що спір щодо недійсності правочину про відчуження права власності на частку у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» та про визнання недійсною угоди про припинення зобов`язань, що випливають з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006 №2-6051/06 (на яке покликається скаржник в апеляційній скарзі) не є спором, що виник з корпоративних відносин, а також не є спором, що виник з правочину щодо корпоративних прав в юридичній особі.

Відтак, враховуючи наведене, місцевим господарським судом правомірно визначено, що правові підстави для застосування пунктів 3, 4 ч.1 ст. 20 ГПК України відсутні, а тому місцевим господарським судом правомірно на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України закрито провадження у даній справі. І при цьому, місцевим господарським судом в силу приписів ч. 2 ст. 231 ГПК України, роз`яснено, сторонам, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, скаржником в апеляційній скарзі не спростовано належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції які викладені в оскаржуваній ухвалі від 22.10.2019, а відтак підстави для її скасування відсутні.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, суд,

постановив:

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 22 жовтня 2019 року про закриття провадження у справі №914/523/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 07.02.2020.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Желік М.Б.