СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2020 р. Справа № 913/420/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Зубченко І.В., суддя Попков Д.О.

за участю секретаря Казакової О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Зеленський В.В., Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 21/1338 від 31.01.18; ордер на надання правової допомоги Серія ЗР 51173 від 21.01.10 відповідача - Акользіна М.В., Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 714 від 28.02.13; ордер серія АА№063086 від 01.12.19

3-ої особи - не з`явився

розглянувши в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Агродар", с. Новоселівське Сватівського району Луганської області (вх. № 3888 Л/3) на рішення Господарського суду Луганської області від 04.11.2019 (повний текст складено 11.11.2019, суддя Лісовицький Є.А.) у справі № 913/420/19

за позовом Фермерського господарства "Васильок - 2018", м. Сватове Луганської області

до відповідача Селянського фермерського господарства "Агродар", с. Новоселівське Сватівського району Луганської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1 , с. Новомикільське Кремінського району Луганської області

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Фермерське господарство "Васильок - 2018" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Луганської області з позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсним Договір інвестування від 26.12.2017, укладений між Фермерським господарством "Васильок-2018" та Селянським фермерським господарством "Агродар" (далі - відповідач), предметом якого є земельна ділянка загальною площею 11,1845 га із кадастровим номером :26:005:0121, що знаходиться на території Куземівської сільської ради.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 04.11.2019 у справі № 913/420/19 у задоволенні позову Фермерського господарства "Васильок-2018" до Селянського фермерського господарства "Агродар" про визнання недійсним договору інвестування від 26.12.2017 відмовлено.

Відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Луганської області від 04.11.2019 в частині мотивів відмови позивачу в позові скасувати, ухвалити нове рішення у мотивувальній частині, відмовивши Фермерському господарству "Васильок - 2018" у задоволенні позову до Селянського фермерського господарства "Агродар" про визнання недійсним договору інвестування через необґрунтованість позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована наступними доводами:

- суд першої інстанції відкрив провадження у справі за позовом юридичної особи, яка не є стороною у спірних правовідносинах, тобто не є стороною договору інвестування і не надала доказів того, що її право за вказаним договором порушене;

- суд розглянув справу 04.11.2019, не повідомивши відповідача про час та місце її розгляду;

- суд безпідставно погодився з критичною оцінкою позивача договору інвестування, укладеного СФГ «Васильок» з СФГ «Агродар» 26.12.2017, посилаючись на невірну правову оцінку природи інвестиційного договору та відсутність доказів удаваності правочину інвестування;

- відповідач не погоджується з підставами відмови в позові та висновками суду про те, що договір не є укладеним, і вважає, що правова позиція, викладена в рішенні, суперечить постановам Верховного Суду у складі касаційного господарського суду і базується на невірному застосуванні норм матеріального права. Відповідач при цьому стверджує про факт виконання сторонами спірного договору інвестування, про що свідчать акт приймання-передачі земельної ділянки до договору від 26.12.2017, підписаного СФГ «Васильок» з СФГ «Агродар» 26.12.2017, підписання актів інвестиційних виплат тощо. Крім того, суд посилається на державну реєстрацію іншого речового права - інвестиційного договору за реєстраційним номером 161742358 від 01.04.2019 державним реєстратором Дуднік Л.Б. Цей факт, на думку відповідача. Свідчить, що договір відбувся.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2019 у справі № 913/420/19 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Білецька А.М., суддя Попков Д.О., суддя Зубченко І.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.12.2019 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 21.01.2020 об 10:30 год.

В судовому засіданні 21.01.2020 оголошено перерву до 04.02.2020.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав, в судовому засіданні його представник заперечує щодо задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача підтримав позицію, викладену в апеляційній скарзі.

Третя особа своїм правом на участь при розгляді апеляційної скарги не скористалась, про час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що 15.03.2014 між ОСОБА_1 та Фермерським господарством "Васильок" було укладено договір оренди землі №17. За умовами цього договору в оренду Селянського фермерського господарства "Васильок" була передана земельна ділянка загальною площею 11,1845 га із кадастровим номером :26:005:0121, що знаходиться на території Куземівської сільської ради.

Державна реєстрація договору була проведена реєстраційною службою Сватівського районного управління юстиції про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зроблено відповідний запис від 09 квітня 2014 року за №5289407.

26.12.2017 між Фермерським господарством "Васильок" та Селянським фермерським господарством "Агродар" було укладено договір інвестування щодо земельної ділянки загальною площею 11,1845 га із кадастровим номером :26:005:0121, що знаходиться на території Куземівської сільської ради.

04.03.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав Фермерського господарства "Васильок-2018", який посвідчений приватним нотаріусом Сватівського районного нотаріального округу Луганської області Харченко О.Ю. Згідно умов цього Договору до Покупця ( ОСОБА_3 ) перейшли у власність майнові права Фермерського господарства "Васильок-2018".

Як зазначає позивач, вказаний Договір інвестування укладався попереднім власником Фермерського господарства "Васильок-2018", про існування якого позивач дізнався лише 28.03.2019 під час виконання Селянським фермерським господарством "Агродар" сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці.

Крім того, позивач зазначає, що Державна реєстрація договору інвестування була проведена державним реєстратором Сватівської районної державної адміністрації Луганської області Дудник Л.Б. лише 29.03.2019, тобто майже через півтора роки після його укладення та після початку сільськогосподарських робіт.

Позивач також зазначив, що власник земельної ділянки ОСОБА_1 згоду на передачу останньої в суборенду Селянському фермерському господарству "Агродар" орендатору Фермерському господарству "Васильок" не надавала. Отже, Фермерське господарство "Васильок" взявши на себе вказані вище права та обов`язки за спірним договором, здійснив розпорядження спірною земельною ділянкою, без згоди власника ОСОБА_1 щодо передачі спірної земельної ділянки в суборенду.

На думку позивача, спірний договір інвестування, укладений між Фермерським господарством "Васильок" та Селянським фермерським господарством "Агродар", є удаваним та містить ознаки іншого правочину - договору оренди земельної ділянки. Разом з тим, оспорюваний договір суперечить вимогам ст. 4-6, 8, 15, 17 Закону України "Про оренду землі" та ст. ст. 93, 95 Земельного кодексу України. З огляду на викладене, позивач просив визнати недійсним договір інвестування від 26.12.2017 на підставі ст. 235 ЦК України, як удаваний правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину.

Вирішуючи даний господарський спір, суд першої інстанції виходив з положень ст. 235 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 8 Закону України «Про оренду землі». У зв`язку з тим, що за обставинами спору йдеться про передачу права користування земельними ділянками загальною площею 11,1845 га, які є у власності ОСОБА_1 (третя особа у справі), суд дійшов висновку про правове регулювання суборенди землі за Законом № 161- XIV у редакції саме на час укладання оспорюваного договору інвестування.

Виходячи з аналізу наведених норм матеріального права та умов договору інвестування суд першої інстанції дійшов висновку, що відносини, які виникли між сторонами мають ознаки, притаманні відносинам у сфері оренди (суборенди) землі, з наступних підстав:

- відбулась передача об`єкта суборенди (сторонами підписаний акт приймання-передачі землі від 26.12.2017);

- оспорюваний договір має умови щодо користування відповідачем земельною ділянкою за плату (п. 6.1, п. 6.2);

- відповідач наділений правом користувача землею (п. 2.1 договору);

- договором передбачені обов`язки відповідача з використання земельною ділянкою (розділ 3 договору);

- протоколом огляду від 13.09.2019 підтверджується користування СФГ "Агродар" земельною ділянкою з кадастровим номером :26:005:0121 (збирання врожаю, проведення робіт тощо).

Судом також встановлено, а відповідачем не спростовано, що при укладанні оспорюваного договору від власниці землі ОСОБА_1 не було одержано письмову згоду на передачу земельної ділянки у фактичне користування СФГ "Агродар", що передбачено ст. 8 Закону України "Про оренду землі".

Разом з цим судом встановлено, що договір від 26.12.2017 не пройшов державної реєстрації у встановленому порядку згідно із постановою КМ України від 25.12.2015 № 1127 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а доданий до справи Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №161742358 від 01.04.2019 суд першої інстанції вважав таким, що підтверджує реєстрацію права користування земельною ділянкою з кадастровим номером :26:005:0121 за Селянським фермерським господарством "Агродар" на підставі договору інвестування від 26.12.2017, який судом оцінений як суборенда землі.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що за відсутністю доказів державної реєстрації цього договору, він є таким, що не набрав чинності. Оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, у задоволенні позову про визнання недійсним договору від 26.12.2017 судом відмовлено.

З висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010).

Апелянт в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивач не є стороною оскаржуваного договору, тобто не є стороною договору інвестування і не надав доказів того, що його право за вказаним договором порушене.

З приводу наведених відповідачем доводів колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до Статуту Фермерського господарства «Васильок-2018» (ідентифікаційний код юридичної особи 21809154), Фермерське господарство «Васильок-2018» є юридичною особою, старе найменування якого було Селянське (Фермерське) господарство «Васильок» (перейменоване у зв`язку з приведенням найменування у відповідність до вимог до написання найменування юридичної особи, її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, крім організації профспілки, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 05.03.2012 №368/5 ( у редакції наказу міністерсства юстиції україни від 107.10.2018 № 3236/5).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 15.03.2014 ідентифікаційний код юридичної особи - Селянського (Фермерського) господарства «Васильок» був 21809154.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 12.03.2019 вбачається, що ідентифікаційний код юридичної особи - Фермерського господарства «Васильок-2018» є 21809154 (а.с.65 т.1).

Тобто, ідентифікаційний код юридичної особи є тотожнім.

Згідно з пунктом 6 Положення «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. N 118 ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до п.1-3 ч.2 ст. 9 наведеного Закону в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: найменування юридичної особи, у тому числі скорочене (за наявності); ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (далі - ідентифікаційний код); 3) організаційно-правова форма.

Згідно ч.1 ст.10 Закону якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Враховуючи те, що статутом Фермерського господарства «Васильок-2018» визначено те, що старе найменування господарства було Селянське (Фермерське) господарство «Васильок» (перейменоване у зв`язку з приведенням найменування у відповідність до вимог до написання найменування юридичної особи), ідентифікаційний код юридичної особи залишився незмінним - 21809154, посилання відповідача на те, що позивач не являється стороною оскаржуваного договору, останнім не надано належних доказів того, що ФГ «Васильок-2018» являється правонаступником прав та обов`язків СФГ «Васильок», є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції розглянув справу 04.11.2019, не повідомивши відповідача про час та місце її розгляду справи, колегія суддів відхиляє, оскільки наведені твердження спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.1-4, 6 ст.120 ГПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Луганської області від 11.10.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 02.11.2019, відкладено підготовче засідання на 29.10.2019 о 14 годині 35 хвилин.

На підставі наказу Господарського суду Луганської області № 51-вд від 25.10.2019 суддя Лісовицький Є.А. з 28.10.2019 по 31.10.2019 перебував у відрядженні.

У зв`язку з перебуванням судді Лісовицького Є.А. з 28.10.2019 по 31.10.2019 у відрядженні, суд за допомогою телефонограм повідомив представників сторін про те, що судове засідання, призначене на 29.10.2019, не відбудеться, а також те, що судове засідання з розгляду справи № 913/420/19 відбудеться 01.11.2019 о 10 год. 00 хв.

Дана телефонограма була отримана представником Селянського фермерського господарства "Агродар" - адвокатом Акользіною М.В. за телефоном (а.с. 246, т. 1).

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 01.11.2019 закрито підготовче провадження у справі №913/420/19 та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.11.2019 о 12 годині 45 хвилин.

Також, суд першої інстанції за допомогою телефонограм повідомив представників сторін, у тому числі відповідача, про те, що ухвалою суду від 01.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 04.11.2019 о 12 год. 45 хв.

Дана телефонограма була отримана представником Селянського фермерського господарства "Агродар" - адвокатом Акользіною М.В. 01.11.2019 об 11:28 за телефоном (а.с. 2, т. 2).

Отже, судом першої інстанції у відповідності до вимог ГПК України були вжиті належні заходи щодо належного повідомлення сторін про час та місце судового розгляду справи та відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, в якому прийнято оскаржуване рішення, що свідчить про безпідставність наведених відповідачем доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Відповідач в апеляційній скарзі не погоджується з підставами відмови в позові та висновками суду про те, що договір не є укладеним, і вважає, що правова позиція, викладена в рішенні, суперечить постановам Верховного Суду у складі касаційного господарського суду і базується на невірному застосуванні норм матеріального права. Крім того, на думку відповідача, не вбачаються підстави вважати договір інвестування удаваним правочином, оскільки сторони договору при укладенні та виконанні договору інвестування керувались положеннями Закону України "Про інвестиційну діяльність" та Цивільним кодексом України.

Відповідач при цьому стверджує про факт виконання сторонами спірного договору інвестування, про що свідчать акт приймання-передачі земельної ділянки до договору від 26.12.2017, підписаного СФГ «Васильок» з СФГ «Агродар» 26.12.2017, підписання актів інвестиційних виплат тощо. Крім того, суд посилається на державну реєстрацію іншого речового права - інвестиційного договору за реєстраційним номером 161742358 від 01.04.2019 державним реєстратором Дуднік Л.Б. Цей факт, на думку відповідача. Свідчить, що договір відбувся. Відповідач стверджує, що суд безпідставно погодився з критичною оцінкою позивача договору інвестування, укладеного СФГ «Васильок» з СФГ «Агродар» 26.12.2017, посилаючись на невірну правову оцінку природи інвестиційного договору та відсутність доказів удаваності правочину інвестування.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, а також викладеним в апеляційній скарзі доводам відповідача, колегія суддів виходить з наступного.

Так, предметом даного господарського спору є вимога позивача про визнання недійсним договору інвестування від 26.12.2017 на підставі ст. 235 ЦК України, оскільки він містить ознаки іншого правочину - договору суборенди земельної ділянки.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З вчиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети. Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити - чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме правочин.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Отже, для визнання договору інвестування від 26.12.2017 удаваними, а саме договором оренди (суборенди), позивачем має бути доведена спрямованість волі обох сторін договору на породження правовідносин саме за договором суборенди; приховання відносин за договором оренди (суборенди) під договором інвестування.

При цьому для задоволення позову необхідно встановити не лише те, що правочин є удаваним, але й наявність порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема Касаційним господарським судом у постановах від 04.07.2018 у справі № 916/935/17, від 14.01.2020 у справі № 904/4009/18 та Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі №916/933/17.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи "в парі" з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 ЦК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що зміст оспорюваного договору та його правова природа не залежать від його назви. Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути, кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності.

Частинами 2, 3 ст.2 наведеного Закону визначено, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей.

Об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права (с.4 Закону).

Згідно зі ст. 5 Закону суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора.

Відповідно до ст. 326 ГК України інвестиціями у сфері господарювання визнаються довгострокові вкладення різних видів майна, інтелектуальних цінностей та майнових прав в об`єкти господарської діяльності з метою одержання доходу (прибутку) або досягнення іншого соціального ефекту.

Умовами договору інвестування від 26.12.2017 (п.2.1. договору) передбачено, що інвестор (відповідач) здійснює інвестиційну діяльність у відповідності до цільового використання земель сільськогосподарського призначення шляхом вкладення інвестицій: власних, позичкових та залучених матеріальних та нематеріальних активів в землі сільськогосподарського призначення, що належать учаснику (позивачу) на праві власності/оренди. З дати початку строку дії інвестиційної програми інвестор отримує право користування вказаною земельною ділянкою в повному обсязі, в т.ч. з метою сільськогосподарського товарного виробництва.

Також в договорі інвестування зазначено, що земельна ділянка площею 6,8394 га, на території Куземівської сільської ради Сватівського району Луганської області, кадастровий номер :26:005:0121 належить позивачу на праві оренди відповідно до договору оренди №17 від 15.03.2014.

Зміст розділу 4 договору інвестування свідчить про наділення ФГ "Васильок" обов`язком надання інвестору права безперешкодного доступу до земельних ділянок, не укладати угоди з іншими третіми особами щодо користування землею, сплачувати орендну плату власнику землі та підписувати акти щодо інвестиційних виплат.

За таких обставин, суд зазначає, що передача права користування, передбачена п.2.1. договору, є ознакою орендних правовідносин та не відповідає визначенню інвестиційної діяльності, для якої притаманне забезпечення учасником реалізації інвестицій, а не усунення його від цієї діяльності. Право користування землею, яке є інвестицією (цінністю), може передаватись інвестором для здійснення інвестиційної діяльності, але за договором від 26.12.2017 інвестор (відповідач), навпаки, отримує таке право користування.

Таким чином, ФГ "Васильок" фактично передало СФГ "Агродар" 11,1845 га землі, яку орендувало у ОСОБА_1 , та самостійно не здійснювало сільськогосподарського товарного виробництва за рахунок залучених відповідачем інвестицій, тобто воля сторін, насправді, була спрямована на встановлення не правовідносин з інвестиційної діяльності, а суборендних правовідносин, оскільки: відбулась передача об`єкта суборенди (сторонами підписаний акт приймання-передачі землі від 26.12.2017); оспорюваний договір має умови щодо користування відповідачем земельною ділянкою за плату (п. 6.1, п. 6.2); відповідач наділений правом користувача землею (п. 2.1 договору); договором передбачені обов`язки відповідача з використання земельної ділянки (розділ 3 договору).

Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відтак, до спірного правочину слід застосовувати норми Закону України "Про оренду землі" у редакції станом на час підписання оспорюваного договору інвестування.

Відповідно до абз.1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (абз.1 ст. 4 Закону України "Про оренду землі").

Згідно з абз.1 ст.5 Закону України "Про оренду землі" орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про оренду землі" (в редакції станом на час підписання оспорюваного договору інвестування) орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. За згодою сторін договір суборенди земельної ділянки посвідчується нотаріально.

Згідно зі ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частинами 1, 2 ст.15 цього Закону передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Таким чином, на відміну від договору інвестування, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

При цьому, правовими наслідками укладення договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Відповідно до ч.2, 3 ст.180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається зі змісту спірного договору, в ньому відсутня істотна умова договору, а саме, ціна договору.

Так, в п.6.1. договору передбачено, що інвестор зобов`язується здійснювати інвестиційну виплату за кожен рік дії інвестиційної програми, проте відсутній погоджений сторонами розмір виплати, індексація, спосіб та умови розрахунків, строки, порядок її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 Земельного кодексу України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Об`єкти, речові права на які підлягають державній реєстрації, передбачені в ч.1 ст.5 цього Закону.

Отже, наслідком відсутності державної реєстрації речового права на нерухоме майно є невиникнення його в особи, яка набула таке майно. Підставою для недійсності правочину така обставина не може бути.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відтак, правочин, який підлягає обов`язковій державній реєстрації і не був зареєстрований, вважається неукладеним.

Момент укладення договору визначається в ст.640 ЦК України.

Як підтверджується матеріалами справи, при укладанні оспорюваного договору від власниці землі ОСОБА_1 не було одержано письмову згоду на передачу земельної ділянки у фактичне користування СФГ "Агродар".

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача стосовно здійснення ним державної реєстрації речового права за договором інвестування, з огляду на те, що ним була проведена державна реєстрація речового права за договором інвестування, а не реєстрація договору суборенди згідно ст.8 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на час підписання оспорюваного правочину) та права суборенди згідно положень ч.1 ст.4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що державна реєстрація речового права за договором інвестування від 26.12.2017, була проведена державним реєстратором Сватівської районної державної адміністрації Луганської області Дудник Л.Б. лише 29.03.2019.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до п.2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв`язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Аналіз змісту наведених норм дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Недійсними можуть бути визнані лише укладені договори.

Вказане свідчить про здійснення відповідачем землекористування без законних підстав та порушення прав позивача щодо користування ним земельною ділянкою площею 11,1845 га на території Куземівської сільської ради Сватівського району Луганської області, кадастровий номер :26:005:0121. Припинення орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки та передача третім особам права користування виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем.

Проте, колегія суддів зазначає, що позивач не звернув уваги на те, що договір від 26.12.2017 не пройшов державної реєстрації у встановленому порядку. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), в зв`язку з чим у задоволенні позову про визнання недійсним договору від 26.12.2017 слід відмовити, про що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 04.11.2019 дійшов вірного висновку.

Таким чином, факти, викладені в апеляційній скарзі відповідачем і його посилання на неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при розгляді справи, не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що рішення Господарського суду Луганської області від 04.11.2019 у справі № 913/420/19 ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції та не є підставою для його зміни чи скасування.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Агродар", с. Новоселівське Сватівського району Луганської області на рішення Господарського суду Луганської області від 04.11.2019 у справі № 913/420/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Луганської області від 04.11.2019 року у справі № 913/420/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.02.2019.

Головуючий суддя А.М. Білецька

Суддя І.В. Зубченко

Суддя Д.О. Попков