ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року Справа № 926/2412/19

Суддя Господарського суду Чернівецької області Дутка В.В., при секретарі судового засідання Боднарчук В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Новодністровської міської ради, м. Новодністровськ Чернівецької області

до господарського товариства аграрно промислової фірми Риф Агро, м. Новодністровськ Чернівецької області

про стягнення збитків у сумі 596290,02 грн

представники сторін:

від позивача Мартинюк А.М, довіреність від 23.08.2019

від відповідача Бойчук Н.М., ордер серія ЧЦ №14510 від 20.122019

ВСТАНОВИВ:

Новодністровська міська рада звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовом до господарського товариства аграрно промислової фірми Риф Агро про стягнення збитків у формі неодержаного доходу від орендної плати у сумі 604505,97 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач за користування земельними ділянками в період з 23.12.2017 по 01.05.2019, площами 0,7371 га, 1,2249 га, 0,5641 га, 3,3718 га без належних правових підстав, заподіяв позивачу збитки у формі неодержаного доходу від орендної плати в сумі 604505,97 грн, що змусило останнього звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою від 30.10.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи призначено на 20.11.2019.

20.11.2019 до суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог в розмірі 596290,02 грн. Заява мотивована тим, що відповідач 12.04.2019 продав нежитлові приміщення (база Сервіс) за адресою: м. Новодністровськ, квартал 19, буд. 47, які розташовані на ділянці площею 1,2249 га, тоді як позивач дізнався про це лише 01.11.2019, з моменту звернення нового власника для оформлення договору оренди земельної ділянки. Відтак, позивачем здійснено перерахунок для визначення розміру збитків за період з 23.12.2017 по 12.04.2019 на суму 596290,02 грн.

Ухвалою від 20.11.2019 прийнято до розгляду заяву про зменшення розміру позовних вимог, відкладено підготовче засідання на 05.12.2019.

Ухвалою від 05.12.2019 відкладено підготовче засідання на 27.12.2019.

20.12.2019 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Поряд з цим, позивач зазначає, що не заперечує щодо закінчення підготовчого провадження та призначення судового розгляду.

24.12.2019 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де зазначається, що позовні вимоги не визнаються з підстав викладених у відзиві, а відтак слід відмовити у їх задоволенні.

Ухвалою від 27.12.2019 закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 27.01.2020.

02.01.2020 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні 27.01.2020 представник позивача просив задовольнити позов, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши докази, суд встановив наступне.

З позовної заяви вбачається, що згідно рішення сесії Новодністровської міської ради від 16.11.2001 всі землі міста Новодністровськ є землями комунальної власності, крім земель державної форми власності.

23.12.2017 між ПрАТ «Нижньодністровська ГЕС» та господарським товариством аграрно промисловою фірмою Риф Агро укладено договір купівлі продажу бази «Гідроспецбуд», будинок №42, що знаходиться в кварталі №19 м. Новодністровськ, загальною площею 1167,80 м.кв.

На земельній ділянці, на якій знаходиться база «Гідроспецбуд» розташовано: адміністративний будинок, склад, гараж, майстерня, прохідна, АЗС. База «Гідроспецбуд», на якій розміщені вищевказані об`єкти, знаходиться на земельній ділянці площею 0,7371 га, щодо якої укладено Договір оренди між Новодністровською міською радою та ВАТ «Дністровська ГАЕС» 28.01.2003. (пункт 2 договору).

23.12.2017 між ПрАТ «Нижньодністровська ГЕС» та господарським товариством аграрно промисловою фірмою Риф Агро укладено договір купівлі продажу бази «Спецгідроенергомонтаж», будинок №41, що знаходиться в кварталі №19 м. Новодністровськ, загальною площею 3356,80 м.кв.

На земельній ділянці, на якій знаходиться база «Спецгідроенергомонтаж» розташовано: адмінкорпус, РММ Б, склади, побутові приміщення, цех гідромонтажу, цех електрозварювання, склади збірні, пропарочна камера, автозаправочний пункт, приміщення охорони, склад металевий. База «Спецгідроенергомонтаж», на якій розміщені вищевказані обєкти, знаходиться на земельній ділянці площею 3,3718 га, щодо якої укладено Договір оренди між Новодністровською міською радою та ВАТ «Дністровська ГАЕС» 28.01.2003 (пункт 2 договору).

23.12.2017 між ПрАТ «Нижньодністровська ГЕС» та господарським товариством аграрно промисловою фірмою Риф Агро укладено договір купівлі продажу бази «Сервіс», будинок №47, що знаходиться в кварталі №19 м. Новодністровськ, загальною площею 1710,67 м.кв.

На земельній ділянці, на якій знаходиться база «Сервіс» розташовано: адмінкорпус, побутовий корпус, майстерня, гараж-навіс, столярня, гаражі, склад, прохідна. База «Сервіс», на якій розміщені вищевказані об`єкти, знаходиться на земельній ділянці площею 1,2249 га, щодо якої укладено Договір оренди між Новодністровською міською радою та ВАТ «Дністровська ГАЕС» 28.01.2003 (пункт 2 договору).

23.12.2017 між ПрАТ «Нижньодністровська ГЕС» та господарським товариством аграрно промисловою фірмою Риф Агро укладено договір купівлі продажу бази «Укренергомеханізації», будинок №48, що знаходиться в кварталі №19 м. Новодністровськ, загальною площею 739,60 м.кв.

На земельній ділянці, на якій знаходиться база «Укренергомеханізації» розташовано: адмінкорпус, майстерня, склад. База «Укренергомеханізації», на якій розміщені вищевказані об`єкти, знаходиться на земельній ділянці площею 0,5641 га, щодо якої укладено Договір оренди між Новодністровською міською радою та ВАТ «Дністровська ГАЕС» 28.01.2003. (пункт 2 договору).

Позивач стверджує, що з моменту оформлення договорів купівлі-продажу від 23.12.2017 фактично між позивачем та ВАТ «Дністровська ГАЕС» припинився договір оренди земельних ділянок.

Позивач неодноразово листами від 02.02.2018, від 23.03.2018, від 23.06.2018, від 19.09.2018, від 05.11.2018, від 28.02.2019 звертався до відповідача з метою врегулювати земельні відносини шляхом оформлення документів, що посвідчують право користування земельними ділянками згідно вимог Земельного Кодексу України.

Однак, жодної відповіді від відповідача Новодністровська міська рада не отримала.

Крім цього, відповідач листами від 14.12.2018, від 02.01.2019, від 23.04.2019 запрошувався на засідання комісії з визначення розміру збитків. Проте, відповідач на вищевказані засідання комісії не з`являвся, надіслані листи поверталися на адресу позивача у зв`язку із закінченням строку зберігання, що свідчить про небажання відповідача урегулювати спірні відносини.

Листом від 14.02.2018 до відповідача звернувся також колишній власник нерухомого майна ПрАТ «Нижньодністровська ГЕС» з проханням оформити належним чином оренду земельних ділянок на яких розташовані придбані бази згідно договорів купівлі-продажу від 23.12.2017.

Пізніше, листом від 08.07.2019 відповідача запрошено на засідання виконавчого комітету, на якому виносилося питання щодо затвердження акту про визначення розміру збитків у формі неодержаного доходу від орендної плати, завданих Новодністровській ОТГ.

Відповідач, листом від 13.08.2019 повідомив позивача, що не погоджується з пунктом 10 порядку денного засідання виконавчого комітету, в частині затвердження акту з визначення розміру збитків, оскільки станом на 13.08.2019 у власності відповідача перебуває лише одна база «Укренергомеханізація» на площі 0,5641 га. Крім того, з часу придбання даного об`єкту нерухомості, відповідач не здійснює жодної підприємницької, комерційної діяльності, тобто доходу від користування даним об`єктом, а тим паче земельною ділянкою площею 0,5641 га не отримує.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки у позивача відсутні документи, які посвідчують його право власності на землі комунальної власності м. Новодністровськ (не надано копії рішення від 16.11.2001). Нарахування збитків за період з 23.12.2017 по 01.05.2019 є помилковим, оскільки на думку відповідача термін завдання збитків необхідно рахувати тільки з моменту державної реєстрації земельних ділянок. Зважаючи на зміст ст.125 Земельного кодексу України, відповідач не має, на даний час, жодних правових підстав здійснення плати за користування даними земельними ділянками. Крім цього, відповідач зазначає, що його підприємницька діяльність від користування базою «Укренергомеханізаці», а тим паче земельною ділянкою площею 0,5641 га є збитковою.

Що стосується відповіді на відзив, яка надійшла від позивача 02.01.2020 (про що свідчить відбиток печатки суду «Одержано»), суд, заслухавши пояснення представника позивача долучає відповідь на відзив, оскільки пропущення строку на подачу відповіді на відзив сталося не з вини представника позивача.

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частиною 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності, зокрема, щодо розпорядження об`єктами права комунальної власності шляхом надання їх в у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам.

Отже, правомочності щодо розпорядження об`єктами права комунальної власності, у тому числі й передачі їх у тимчасове користування юридичним та фізичним особам, належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є позивач.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Частинами першими статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не звертався до позивача з приводу оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач з моменту придбання нерухомого майна (23.12.2017), а саме: бази «Гідроспецбуд», бази «Сервіс», бази «Укренергомеханізація», бази «Спецгідроенергомонтаж» до державної реєстрації припинення права власності нерухомого майна (12.04.2019) право користування (оренди) земельних ділянок в м. Новодністровськ, квартал 19, площею 0,7371 га, площею 1,2249 га, площею 0,5641 га, площею 3,3718 га на яких знаходиться нерухоме майно, яке перебувало у його приватній власності, не оформляв, відповідно орендну плату не сплачував.

Таким чином, відсутність укладеного між позивачем та відповідачем договору оренди земельної ділянки та/або іншого договору, виключає договірні зобов`язання.

Вимога позивача про стягнення збитків у формі неодержаного доходу від орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без належних на те правових підстав звернена до відповідача, як до власника об`єктів нерухомого майна, що розміщене на вказаних земельних ділянках.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України).

За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже, при виникненні у особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами.

Набувши право власності на нерухоме майно, розміщене на орендованій земельній ділянці, особа з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки, зокрема із сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто із часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник й обов`язок укласти та зареєструвати відповідний договір щодо користування спірними земельними ділянками.

З матеріалів справи вбачається, що фактичний вступ відповідачем у володіння і користування спірною земельною ділянкою стався в результаті дій, котрі є правомірними, а саме, внаслідок набуття права власності на нерухоме майно.

Відповідно до інформаційної довідки № 159705014 від 15.03.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідач з 23.12.2017 по 26.03.2018 був власником бази «Спецгідроенергомонтаж» загальною площею 3365,8 кв.м. розташованих за адресою: м. Новодністровськ, квартал 19, будинок 41.

Відповідно до інформаційної довідки № 159653956 від 15.03.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідач з 23.12.2017 по 31.08.2018 був власником бази «Гідроспецбуд» загальною площею 1167,8 кв.м. розташованих за адресою: м. Новодністровськ, квартал 19, будинок 42.

Відповідно до інформаційної довідки № 159654764 від 15.03.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідач з 23.12.2017 є власником бази «Укренергомеханізації» загальною площею 739,6 кв.м. розташованих за адресою: м. Новодністровськ, квартал 19, будинок 48.

Відповідно до інформаційної довідки №163428745 від 12.04.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідач з 23.12.2017 є власником бази «Сервіс» загальною площею 1167.8 кв.м. розташованих за адресою: м. Новодністровськ, квартал 19, будинок 47.

Пізніше, позивач повідомив суд, що згідно договору купівлі продажу Бази «Сервіс» від 12.04.2019 відповідач продав вищевказану базу ТОВ «Інвестиційно-будівельній компанії «Граніт», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №163428745 від 12.04.2019. Внаслідок чого, позивач провівши розрахунок зменшив заявлену до стягнення суму збитків з 604505,97 грн до 596290,02 грн.

Таким чином, перехід до відповідача права власності на нерухомість, розташовану на спірній земельній ділянці з огляду на ст.ст. 120, 141 Земельного кодексу України є достатньою самостійною підставою для припинення права користування земельною ділянкою щодо попереднього власника нерухомості. Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у постанові № 911/2601/17 від 12.12.2018.

Згідно з пп. д) ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1, 2, 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року №284, передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Відшкодуванню підлягають, зокрема, збитки власників землі і землекористувачів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаним доходом є дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття.

Відповідно до п. 5 зазначеного Порядку збитки відшкодовуються власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, підприємствами, установами, організаціями та громадянами, що їх заподіяли, за рахунок власних коштів не пізніше одного місяця після затвердження актів комісій, а при вилученні (викупі) земельних ділянок - після прийняття відповідною радою рішення про вилучення (викуп) земельних ділянок у період до видачі документа, що посвідчує право на земельну ділянку підприємства, установи, організації або громадянина.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка завдала збитки. У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на Акт комісії про визначення розміру збитків у формі неодержаного доходу від орендної плати завданих Новодністровській об`єднаній територіальній громаді протиправним використанням земельних ділянок від 24.05.2019, який затверджений рішенням виконавчого комітету Новодністровської міської ради від 21.08.2019 №112/12, відповідно до якого розмір збитків, завданих власнику землі становить 604505,97 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом вказаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Верховний Суд у постанові від 07.06.19 у справі № 924/638/18 зазначив, що зі змісту глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України та з урахуванням положень статті 1212 Цивільного кодексу України до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах №922/207/15 і № 922/5468/14.

Врахувавши вищевказане, відсутність укладеного договору оренди між сторонами, станом на час вирішення справи, свідчить про позадоговірний характер спірних правовідносин (по факту), а відтак наявність ознак, що відносять такі правовідносини до кондикційних.

Відтак, суд вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки вказані відносини, до моменту укладення договору оренди мають ознаки кондикційних - позадоговірний характер та приріст майна у набувача (неоплата) без достатніх правових підстав. Ознаки ж деліктних відносин - зменшення майна, яке було наявне в позивача, відсутні.

Збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. Втім, на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, у разі коли особа користувалася земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Наведені правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Новодністровська міська рада у доданих до позовної заяви розрахунках по визначенню розміру збитків заподіяних відповідачем застосовує такі елементи розрахунку як: нормативна грошова оцінка земельної ділянки у відповідному році та процентна ставка: 3%, 4% відповідно до рішення міської ради №109 від 19.06.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не надав суду рішення Новодністровської міської ради №109 від 19.06.2014 року, яким визначено відсоткову ставку (3%, 4%), що унеможливлює проведення судом перевірки правильності розрахунку заборгованості. Так, як у розрахунку розміру збитків стосовно використання земельних ділянок площею 12249 кв.м. та 33718 кв.м. позивач застосовує ставку 3% від нормативно грошової оцінки, а у розрахунку збитків відносно земельних ділянок площею 7371 кв.м. та 5641 кв.м застосовано 4% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Крім того, позивачем проведено розрахунки по чотирьох земельних ділянках (площею 7371 кв.м., 12249 кв.м., 5641 кв.м., 33718 кв.м.), однак витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 7371 кв.м. до справи не додано.

Також, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на акт комісії по визначенню розміру збитків від 24.05.2019 року, який не береться судом до уваги, оскільки не дозволяє суду встановити обґрунтованість заявленого розміру заборгованості.

Враховуючи встановлені вище обставини, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин викладених у позові, приймаючи до уваги обраний позивачем спосіб захисту, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог, а відтак відмовляє у задоволенні позову.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 232-233, 238-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено і підписано 05.02.2020.

Суддя В.В.Дутка