РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.02.2020Справа № 910/16953/19

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

(01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 70-А; ідентифікаційний код: 20033533)

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

(02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, буд. 7-Д; ідентифікаційний код: 00034186)

про стягнення 11 609,50 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшли позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (далі - відповідач) про стягнення 11 609,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, на виконання умов Договору добровільного страхування наземного транспорту "КАСКО" № 030337/4600/0000270 від 09.10.2018, укладеного з ОСОБА_1 (страхувальник), здійснив останньому виплату страхового відшкодування, як потерпілій особі, у зв`язку з чим у позивача виникло право зворотної вимоги до відповідача (у межах ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну за страховим полісом), як до особи, відповідальної за відшкодування заподіяної шкоди на суму 11 609,50 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

У встановлений судом строк до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого він заперечує проти позову, посилаючись на те, що факт правомірності користування транспортним засобом водієм не може бути підтверджений полісом та оскільки транспортний засіб може використовуватись широким колом осіб, ця обставина має встановлюватись на момент ДТП, а не на дату укладення полісу.

Разом з відзивом відповідачем подано клопотання про витребування доказів, а саме інформації у Державної фіскальної служби України про те, чи був ввезений транспортний засіб Мерседес-Бенц 220 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на митну територію України ОСОБА_3.

Розглянувши клопотання відповідача про витребування доказів, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу.

У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Втім, відповідачем не достатньо обґрунтовано обставини, які може підтвердити цей доказ.

Так, страховиком за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6983701 є відповідач та укладаючи зі страхувальником договір обов`язкового страхування з умовами щодо відповідного страхового платежу, який страховик повинен здійснити страхувальнику, що є особою, відмінною від тієї, яка є фактичним власником або ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, судом не встановлено спеціальних заборон щодо страхування автомобілів, ввезених в Україну на умовах тимчасового використання.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив у встановлений судом строк не скористався.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

29.12.2018 о 18.25 год. в м. Вінниці по вул. Келецькій, 130, водій ОСОБА_3 ., керуючи транспортним засобом Мерседес-Бенц, реєстраційний номер НОМЕР_1 під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль "Сітроєн" державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2019 у справі № 127/975/19 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено, зокрема, автомобіль "Сітроєн" державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був застрахований у позивача на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту "КАСКО" № 030337/4600/0000270 від 09.10.2018.

02.01.2019 страхувальник позивача ( ОСОБА_1.) звернувся до позивача із заявою №00284505 про подію, що має ознаки страхового випадку та надав письмові пояснення (до заяви № 00284505) щодо обставин ДТП.

В Акті № 00284505 огляду транспортного засобу (дефектна відомість) від 02.01.2019 позивачем було визначено характер пошкоджень застрахованого автомобіля.

Згідно з наявним у матеріалах справи рахунком на оплату ФОП Чистоколяний І.А. № від 09.01.2019 вартість ремонту застрахованого позивачем автомобіля становить 19 500,00 грн.

Відповідно до ремонтної калькуляції № 00284505 від 02.01.2019 вартість ремонту пошкодженого в ДТП автомобіля становить 21 969,35 грн.

За змістом складеного позивачем Висновку до Договору № 030337/4600/0000270 від 11.01.2019 розмір збитку становить 13 609,50 грн.

З наявного в матеріалах справи страхового акту № 00284505 від 10.01.2019 та розрахунку до нього вбачається, що розмір страхового відшкодування за страховим випадком (ДТП, що мала місце 29.12.2018) становить 16 328,59 грн.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, заяви страхувальника, страхового акта № 00284505 від 10.01.2019, ним було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 16 328,59 грн шляхом перерахування грошових коштів на рахунок ФОП Чистоколяний І.А., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №063802 від 14.01.2019.

Оскільки цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи була застрахована у відповідача, позивач звернувся до відповідача із заявою вих. № 482 від 22.01.2019 про виплату страхового відшкодування у розмірі 16 328,59 грн, у відповідь на яку відповідач у листі № 09-02-07/875 від 30.01.2019 повідомив позивача про відсутність підстав для визнання події страховим випадком та відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки у відповідача відсутні докази того, що ОСОБА_3. правомірно володів транспортним засобом на момент ДТП та його відповідальність була застрахована за полісом № АМ/6983701.

У зв`язку з тим, що відповідач не здійснив виплату позивачу страхового відшкодування, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить суд стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування в розмірі 11 609,50 грн.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За приписами ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Суд встановив факт виконання позивачем умов Договору та виплати, на підставі заяви страхувальника, страхового акта № 00284505 від 10.01.2019, своєму страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 16 328,59 грн.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №910/2603/17.

Так, частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_3 встановлена у судовому порядку, а відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з централізованої бази М(Т)СБУ, цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи, яка керувала автомобілем Мерседес-Бенц, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату ДТП (29.12.2018) була застрахована у відповідача, відтак останній є особою, відповідальною за завдану внаслідок ДТП шкоду, відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у межах, передбачених вказаним Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Заперечення відповідача, викладені у відзиві, щодо встановлення факту правомірності користування транспортним засобом водієм на момент ДТП, а не на дату укладення полісу, суд відхиляє як необґрунтовані, з огляду на наступне.

При вирішенні цього спору суд виходить з того, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 Закону України "Про страхування" реалізує право вимоги, передбачене статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди (або інша особа, яка застрахувала відповідний транспортний засіб) застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до п. 1.4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Судом не встановлено заволодіння застрахованим автомобілем Мерседес-Бенц, реєстраційний номер НОМЕР_1 у неправомірний спосіб водієм ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується.

При цьому, судом не встановлено, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 76, 77 ГПК України, на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу - автомобіля Мерседес-Бенц, реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент ДТП, чи доказів відсутності посвідчення водія у ОСОБА_3 .

Виходячи з аналізу положень статті 627 Цивільного кодексу України та статті 44 Господарського кодексу України, сторони є не лише вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, але й здійснюють власну діяльність на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Як було вказано вище, при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АМ/6983701) з особою, відмінною від тієї, яка є фактичним власником або ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, судом не встановлено спеціальних заборон щодо страхування автомобілів, ввезених в Україну на умовах тимчасового використання.

При цьому, порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб. Зазначені обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування".

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 08.04.2019 у справі № 910/14693/17.

Доказів виплати позивачеві страхового відшкодування за страховим випадком (ДТП, що мала місце 29.12.2018 в м. Вінниці, за участю застрахованого позивачем автомобіля) суду не надано.

У відповідності до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Норма частини 1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16.

Суд вважає, що проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним лише у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 № 142/5/2092 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 за № 1074/8395.

При цьому, судом встановлено, що заявлений до стягнення з відповідача розмір страхового відшкодування було визначено позивачем на підставі Висновку до Договору №030337/4600/0000270 від 11.01.2019, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (Ез = 0,51), становить 13 609,50 грн.

Згідно зі ст. 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

У ст. 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до Полісу № АМ/6983701 ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну становить 100 000,00 грн, а розмір франшизи - 2 000,00 грн, отже позивачем при зверненні до суду з позовом правомірно визначено страхове відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача, в розмірі 11 609,50 грн, тобто з урахуванням суми франшизи, передбаченої вказаним полісом.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 11 609,50 грн страхового відшкодування.

Судовий збір у розмірі 1 921,00 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, буд. 7-Д; ідентифікаційний код: 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 70-А; ідентифікаційний код: 20033533) 11 609 (одинадцять тисяч шістсот дев`ять) грн 50 коп. страхового відшкодування та 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку передбаченому ст. 257 та п. 17.5 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 10.02.2020.

Суддя Нечай О.В.