ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року Справа № 902/726/19
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Маціщук А.В. , суддя Гудак А.В.
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.11.2019 р. у справі № 902/726/19 (суддя Маслій І.В., повний текст рішення складено 21.11.2019 р.)

за позовом Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) (м. Харків)

до Військової частини НОМЕР_2 (Вінницька обл., Калинівський р-н., м. Калинівка)

про стягнення 1741,76 грн. понесених витрат на лікування

ВСТАНОВИВ:
Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення 1 741,76 грн. понесених витрат на лікування.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту від 03.12.2016 р. №234/1/31/18 згідно якого встановлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств. Позивач зазначає, що протягом 2015-2016 років, під час проведення Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей, позивач надав військовослужбовцям відповідача медичну допомогу на суму 1741,76 грн., в свою чергу відповідач за надані послуги не розрахувався.

В якості доказів, що підтверджують надання відповідачу медичної допомоги, позивачем було надано копії медичних карток стаціонарних хворих № 9313, № 7059 та розрахунок витрат на лікування та обстеження.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 20.11.2019 р. у справі №902/726/19 в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наявними в матеріалах справи доказами належним чином не підтверджується надання медичної допомоги військовослужбовцям відповідача, позивачем не доведено виконання вимог п. п. 5-7 Порядку, який передбачає порядок відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям. Окрім того, суд зазначив, що аудиторський звіт від 03.12.2016 р. №234/1/31/18 не підтверджує факт надання відповідачу медичних послуг.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що висновок суду першої інстанції про недотримання позивачем вимог п. 6 Порядку необґрунтований, оскільки позивачем було направлено на адресу відповідача рахунки на оплату медичних послуг № 5, 6 від 27.01.2017р. При цьому, жодним нормативним документом не встановлено порядок направлення рахунків саме заказники листами чи кур`єрами.

Крім того, скаржник звертає увагу суду, що за результатами внутрішнього фінансового аудиту фінансово - господарської діяльності та аудиту позивача за період з 01.01.2015 р. по 01.11.2016 р. було виявлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств, зокрема і відповідачу.

Враховуючи те, що факт надання медичної допомоги відповідачем у суді першої інстанції визнано та не заперечується, тому скаржник вважає, що пропущення строків направлення рахунків на оплату медичних послуг, які надані військовослужбовцям не є підставою у відмові задоволення позовних вимог.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; встановлено сторонам строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив; роз`яснено учасниками справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дана ухвала суду направлена на адреси сторін 21.12.2019 р. та отримана позивачем -23.12.2019 р., а відповідачем - 24.12.2019 р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Військова частина НОМЕР_2 надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 85/20 від 08.01.2020 р.), в якому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач зазначає, що позивачем порушено вимоги Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1923 від 18.10.1999 р., дотримання якого є обов`язковим для позивача.

Відповідач звертає увагу суду на те, що докази, надані позивачем до позовної заяви належним чином не підтверджують надання позивачем медичної допомоги відповідачу. Відповідач ставить під сумнів розрахунки витрат на лікування хворих, як такі, що не відповідають дійсності.

Окрім того, на думку відповідача, поданий позивачем аудиторський звіт відображає результати недоотримання ним фінансових ресурсів. Однак, жодним чином не підтверджує факт надання відповідачу медичних послуг та ніяким чином не стосується предмету даного спору, тому не може прийматись та враховуватись судом до уваги.

Крім того, відповідач вказує, що вимога позивача щодо стягнення фактично понесених витрат на лікування хворого ОСОБА_1 , не може бути задоволена, у зв`язку з пропущеним строку у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, адже строк повинен був би обраховуватись по закінченню 10 денного строку, який надається для відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово - медичних закладах та лише при умові, що рахунки на оплату медичної допомоги протягом п`яти днів після її надання, були спрямовані до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, як це передбачено пунктами 6, 7 Положення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.11.2019 р. у даній справі за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним господарським судом, протягом 2015-2016 років під час проведення Антитерростичної операції на території Луганської та Донецької областей у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону було надано медичну допомогу військовослужбовцям: солдату ОСОБА_2 та молодшому сержанту Піскуну В.А.

В якості доказів, що підтверджують надання відповідачу медичної допомоги, позивачем було надано копії медичних карток стаціонарних хворих ОСОБА_2 та ОСОБА_1 № 9313, № 7059 та розрахунок витрат на лікування та обстеження.

Відповідно до аудиторського звіту від 03.12.2016 р. № 234/1/31/18 "Про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 по 01.11.2016" аудитом встановлено ряд порушень вимог чинного законодавства щодо порядку організації та ведення фінансово-господарської діяльності у військових частинах № НОМЕР_1 та пп НОМЕР_3 , внаслідок яких мали місце недоотримання фінансових ресурсів, нестачі військового майна, незаконне списання військового майна, переплати грошового забезпечення, заробітної плати, видатків на відрядження, безпідставне завищення обсягу робіт, послуг, необлікування активів, невиконання в повному обсязі Положення про інвентаризацію №748, Положення про фінансове господарство військової частини №590, Методичних рекомендацій №905 та інших керівних документів.

Було виявлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств на загальну суму 384 108, 20 грн.

Відповідно до запиту від 11.03.2019 р. № 569, позивач просив відповідача оплатити рахунки за надані медичні послуги військовослужбовцям, які проходили лікування протягом 2015-2016 років, згідно відомості на суму 1741,76 грн. Додатками до листа зазначені відомості лікування військовослужбовців відповідача протягом 2015-2016 р. р.

Листом від 21.03.2019 р. № 50/28/30-412 відповідач повідомив позивача, що п. п. 6, 7 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1923 від 18.10.1999 р. передбачено, що відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань здійснюється у 10-денний термін з дня надходження рахунків від військово-медичних закладів, в яких надавалася медична допомога, а рахунки на оплату медичної допомоги надсилаються протягом 5 днів після її надання. Крім того, відповідач послався у даному листі на положення ч. 4 ст. 48 БК України.

Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача 1 741,76 грн. понесених витрат на лікування військовослужбовців відповідача.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 р. №1923, цей Порядок визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами (далі - медична допомога) осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів (далі - військовослужбовці) у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, СБУ, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування (далі - центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування) послуг щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що Центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, Національним антикорупційним бюро, призначаються посадові особи - розпорядники кредитів, уповноважені здійснювати розрахунки за надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань. Ці посадові особи затверджують списки осіб, уповноважених видавати направлення для надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань. Списки посадових осіб, уповноважених здійснювати розрахунки за надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань, а також уповноважених видавати направлення для надання медичної допомоги, подаються центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, військово-медичні заклади яких надаватимуть медичну допомогу, і цим військово-медичним закладам.

Згідно п. 5 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи, в якому зазначається міністерство, інший центральний орган виконавчої влади, якому підпорядковане військове формування, або орган державної влади, місцезнаходження і банківські реквізити органу військового управління (військової частини), уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги.

У разі надання екстреної медичної допомоги при захворюваннях і станах, зазначених у додатку, а також загостренні хронічних захворювань направлення за повідомленням відповідного військово-медичного закладу подається до нього протягом трьох діб з дня госпіталізації чи амбулаторного надання екстреної медичної допомоги.

Таким чином, згідно з Порядком надання медичної допомоги провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення посадової особи.

Пунктом 6 Порядку передбачено, що рахунки на оплату медичної допомоги протягом п`яти днів після її надання надсилаються до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату. Вартість медичних послуг, які надаються військовослужбовцям інших військових формувань, встановлюється наказами керівників військово-медичних закладів, які надають ці послуги, у розмірі фактичних витрат на придбання медикаментів і перев`язувальних матеріалів, продуктів харчування та витрат на оплату комунальних послуг і енергоносіїв, що визначаються відповідно до законодавства, яке регулює здійснення розрахунків зазначених витрат виробництва продукції (робіт, послуг).

Згідно п. 7 Порядку відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань здійснюється у 10-денний термін з дня надходження рахунків від військово-медичних закладів, в яких надавалася медична допомога. Копії платіжних доручень після здійснення оплати за надану медичну допомогу надсилаються на адресу військово-медичного закладу.

Як встановлено апеляційним судом, Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) є бюджетною установою, повністю фінансується за рахунок Державного бюджету України.

Матеріалами справи підтверджується, що Північно-Східним територіальним управлінням внутрішнього аудиту 03.12.2016 р. проведено перевірку внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності позивача, за результатами якої складено аудиторський звіт № 234/1/31/18 про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 р. по 01.11.2016 р. та встановлено недоотримання фінансових ресурсів внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств.

Обґрунтовуючи вимог заявленого позову та апеляційної скарги позивач посилається на наявність аудиторського висновку № 234/1/31/18 від 03.12.2016 р.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про аудиторську діяльність", який був чинним на момент проведення перевірки, аудиторський висновок - документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Вказаний Закон визначає правові засади здійснення аудиторської діяльності в Україні і спрямований на створення системи незалежного фінансового контролю з метою захисту інтересів користувачів фінансової та іншої економічної інформації.

Згідно змісту наведеного аудиторського висновку, у ньому наявні загальні посилання на недоотримання фінансових ресурсів внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств на загальну суму 384 108, 20 грн., в той час як предметом заявленого позову є вимоги до відповідача на загальну суму 1741,76 грн.

Отже, враховуючи те, що предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують наявність у позивача доказів надання медичних послуг на суму 1741,76 грн., у відповідача - обов`язку оплатити надані послуги, однак поданий аудиторський звіт, що відображає результати недоотримання позивачем фінансових ресурсів, не підтверджує факт надання відповідачу медичних послуг на вказану суму та ніяким чином не стосується предмету даного спору.

Відтак, з врахуванням викладено, колегія суддів вважає посилання скаржника в апеляційній скарзі на аудиторський висновок № 234/1/31/18 від 03.12.2016 р. безпідставним.

Апеляційний господарський суд вказує, що відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч.2 ст.74 ГПК України).

Статтями 76, 77 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 11.03.2019 р. надіслав на адресу відповідача запит за № 569 про стягнення фактично понесених витрат на лікування. Докази направлення відповідачу вказаного запиту в матеріалах справи відсутні, однак лист відповідача від 21.03.2019р. № 50/28/30-412 підтверджує факт отримання вказаного запиту останнім.

З вказаного запиту вбачається, що позивач просив відповідача оплатити рахунки за надані медичні послуги згідно із відомостями на загальну суму 1741,76 грн. та надав відомості витрат за перебування на лікуванні військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , які знаходилися у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (військовій частині A-3306) на лікуванні в 2015-2016 р. р. У зазначених відомостях не вказано, на які саме рахунки ВЧ НОМЕР_1 повинна була здійснити перерахування коштів за надані послуги, а самі рахунки при надсиланні вказаного запиту надані не були.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про направлення (вручення) відповідачу рахунків-фактур № № 5, 6 від 27.01.2017 р. згідно положень п. 6 даного Порядку, які є підставою для відшкодування витрат на надання медичної допомоги згідно положень п. 7 даного Порядку.

Доводи апелянта про те, що жодним нормативним документом не встановлено порядок направлення рахунків саме рекомендованими листами чи кур`єром відхиляються колегією суддів, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про направлення (вручення) відповідачу будь-якими засобами зв`язку даних рахунків - фактур.

Окрім того, позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України, які б свідчили про наявність засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи, та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги військовослужбовцям відповідача у відповідності до вимог п. 5 даного Порядку. Також в матеріалах справи відсутні висновки про необхідні види і обсяги медичної допомоги.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено виконання вимог пунктів 5, 6 Порядку, який передбачає порядок відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям, тому судом першої інстанції правомірно було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 1741,76 грн. понесених витрат на лікування.

Щодо заявленого відповідачем у відзивах на позовну заяву та апеляційну скаргу клопотання про застосування позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За наведених обставин, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, строк позовної давності та наслідки її спливу не підлягають застосуванню.

Колегія суддів апеляційного суду вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не може бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 20.11.2019 р. у справі № 902/726/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача відповідно до ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.11.2019 р. у справі №902/726/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286-289 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Гудак А.В.