ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

"30" січня 2020 р. Справа№ 910/3880/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Коробенка Г.П.

Яковлєва М.Л.

при секретарі судового засідання: Вороніній О.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Ущюк П.З. довіреність № 4 від 28.01.2020, Мельник М.А. довіреність № 2 від 13.01.2020.

від відповідача: Кондрашова А.О. наказ №3-ОД від 22.01.2020

розглянувши заяву Державного підприємства "Південна залізниця", м. Харків

про забезпечення позову

у справі №910/3880/19

за позовом Державного підприємства "Південна залізниця", м. Харків

до Антимонопольного комітету України, м. Київ

про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Південна залізниця" (далі - ДП "Південна залізниця", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Антимонопольного комітету України (далі - Комітет, відповідач) про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України від 16.07.2013 № 576-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 у справі №910/3880/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Також позивачем була подана заява про забезпечення позову (апеляційної скарги), в якій останній просить апеляційний господарський суд зупинити стягнення 100 000 000,00 грн. пені на підставі наказу Господарського суду міста Києва №910/16430/14 від 06.06.2017 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі (№910/3880/19).

В обґрунтування заяви про забезпечення позову (апеляційної скарги) апелянт вказує, що у період оскарження ДП "Південна залізниця" рішення Антимонопольного комітету України від 16.07.2013 № 576-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" виконавчий документ, виданий у господарській справі №910/16430/14 про стягнення пені за несвоєчасну сплату штрафу за оскаржуваним у даній справі рішенням АМК України, перебуває на примусовому виконанні.

Розглянувши заяву апелянта про забезпечення позову (апеляційної скарги), колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 139 ГПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Отже, з огляду на вказані норми та положення ст.ст. 13, 74, 80 ГПК України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ускладнення виконання рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову (апеляційної скарги), колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що в ній апелянтом жодним чином не обґрунтовано наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду у даній справі, предметом якого є вимога про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України про застосування, в тому числі, штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в разі невжиття заходів щодо зупинення виконання наказу господарського суду в іншій судовій справі про стягнення пені з Державної адміністрації залізничного транспорту України, правонаступником якої є АТ "Українська залізниця".

Поряд із викладеним, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову (апеляційної скарги) суди повинні враховувати правові принципи, визначені Конвенцією, які знаходять своє розширене тлумачення в рішеннях Європейського суду.

Так, у рішенні Європейського суду в справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у особи можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим пунктом статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009).

Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу ("Бурдов проти Росії", комюніке Секретаря Суду 07.05.2002; рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

У п. 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Таким чином, виконання рішення є обов`язковим елементом права на справедливий суд, та сума заборгованості, яка присуджена судом є підґрунтям для "законного сподівання" позивача на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи.

За наведених обставин, заявником не доведено наявності обставин, які б надавали можливість суду не враховувати «законні сподівання» Антимонопольного комітету України на стягнення заборгованості в частині стягнення пені за рішенням господарського суду у справі №910/16340/14, яке набрало законної сили. А тому, зважаючи на принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів, та те, що виконання рішення є обов`язковим елементом права на справедливий суд, відсутні підстави для зупинення стягнення 100 000 000,00 грн. пені на підставі наказу Господарського суду міста Києва №910/16430/14 від 06.06.2017 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі (№910/3880/19).

Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про відмову апелянту в задоволенні вказаної заяви про забезпечення позову (апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст. 74, 136, 137, 140, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви Державного підприємства "Південна залізниця" про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст ухвали складено - 10.02.2020.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Г.П. Коробенко

М.Л. Яковлєв