ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року Справа № 916/1958/19
м. Одеса, проспект Шевченка, 29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: М.А.Мишкіної,

суддів: В.В. Бєляновського, Л.В. Поліщук

секретар судового засідання Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від ТОВ «Агро-Юг» - не з`явився;

від ТОВ «Дунапак Таврія» - не з`явився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Юг»

на рішення господарського суду Одеської області від 04 листопада 2019 року

у справі №916/1958/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Юг»

про стягнення 827638,33грн.

(предмет спору зазначений згідно оскаржуваного рішення)

суддя суду першої інстанції: Д.О. Бездоля

час і місце ухвалення рішення: 04.11.2019р., м.Одеса, господарський суд Одеської області, зала судових засідань №10,

повне рішення складено 14.11.2019р.

Учасники процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

встановив:

10.07.2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія» (надалі позивач, ТОВ «Дунапак Таврія») звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Юг» (надалі відповідач, ТОВ «Агро-Юг»), в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь 765250,48грн. основного боргу, 76966,05грн. пені, 6455,00грн. 3% річних та 28966,80грн. інфляційних втрат (пеня, 3% річних та інфляційні втрати, розраховані за період з 21.12.2018р. по 20.05.2019р.).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.04.2016р. між ним (Постачальник) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір поставки №ТА001168-16 (надалі Договір від 25.04.2016р.), відповідно до умов п.1.1 якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця гофрокартонну продукцію, а Покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і своєчасно його оплатити відповідно до умов даного договору. На виконання умов Договору від 25.04.2016р. позивач поставив відповідачу у період з 31.08.2017р. по 16.02.2019р. товар на загальну суму 5581623,15грн., відповідач сплатив вартість товару частково 4816372,67грн., основна заборгованість складає 765250,48грн. У зв`язку із невиконанням ТОВом «Агро-Юг» своїх зобов`язань за Договором від 25.04.2016р., позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати, 3% річних та пеню (п.8.2 Договору) у зазначених у позові сумах, які, як і основна заборгованість, підлягають стягненню з відповідача в судовому порядку.

З посиланням на норми ч.1 ст.509, ч.1 ст.712, ч.1 ст.692, ч.1 ст.612, ст.ст.525, 526, 610, 611, 549, 625 ЦК України, ч.1 ст.193, ч.1 ст.265, ч.1 ст.216, ч.2 ст.217, ч.2 ст.218 ГК України позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

02.09.2019р. відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не визнає позовні вимоги з огляду наступного:

- відповідач не погоджується із розрахунком інфляційних втрат, оскільки з розрахунку позивача вбачається, що прострочена заборгованість виникла 21.12.2018р. і позивач нараховує інфляційні втрати вже за грудень 2018 року. Проте розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж (п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»). Отже, інфляційні втрати за грудень 2018 року були нараховані безпідставно;

- після відкриття провадження у справі відповідач сплатив заборгованість позивачу у сумі 50000грн.

31.10.2019р. ТОВ «Агро-Юг» подало місцевому господарському суду клопотання, в якому просило відстрочити на шість місяців рівними частинами виконання рішення суду, що буде прийняте у справі про стягнення заборгованості. В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що він є виноробним підприємством, основними покупцями якого, до недавніх пір, були виноробні підприємства, що знаходяться на території Російської Федерації. Постановою уряду РФ №1716-83 від 29.12.2018р. було введено заборону на ввезення до Російської Федерації з України товарів, серед яких концентрований виноградний сік та вино. Вказане спричинило кризове становище на підприємстві та внаслідок цього відповідач був вимушений переорієнтувати продукцію на інші ринки, що потребувало певного часу та призвело до вимушених затримок у здійснені розрахунків з позивачем. Кошти, які надходили від контрагентів в першу чергу спрямовувались на оплату заробітної плати працівникам товариства, при цьому в даний час стан відповідача об`єктивно не надає можливості повністю погасити заборгованість перед позивачем, а накладення арешту на рахунки відповідача призведе до блокування його господарської діяльності та неможливості здійснення розрахунків по заробітній платі.

31.10.2019р. відповідач подав суду клопотання про зменшення штрафних санкцій, в якому просив зменшити розмір штрафних санкцій (пені), нарахованої позивачем, до суми 5000грн. У клопотанні зазначено, що розмір пені є неспівмірним з сумою основного боргу, порушення зобов`язання не завдало збитків позивачу, після відкриття провадження у справі відповідач частково погасив заборгованість в сумі 50000грн., заборгованість виникла внаслідок непередбачених та виключних обставин, щодо яких відповідач зазначав у заяві про розстрочення виконання судового рішення.

Ухвалою суду першої інстанції від 04.11.2019р. закрито провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 50000грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 04.11.2019р. (суддя Д.О.Бездоля) позов задоволено частково - стягнуто з ТОВа «Агро-Юг» на користь ТОВа «Дунапак Таврія» основну заборгованість в сумі 715250,48грн. пеню в сумі 69269,45грн., 3% річних в сумі 6455грн., інфляційні втрати в сумі 17353,32грн. та судовий збір в сумі 12240,37грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано посиланням на норми ст.ст.11, 626, 655, 526, 530, 263, 525, 625, 622 ЦК України, ст.ст.175, 265, 193, 230, 232, 233 ГК України, ст.331 ГПК України, та вмотивовано наступним.

За період з серпня 2017 року по лютий 2019 на виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 5581623,15грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, довіреностями на отримання товару та товарно-транспортними накладними. Відповідач за отриманий від позивача товар розрахувався частково, сплативши позивачу кошти в сумі 4816372,67грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями під час розгляду справи судом встановлений факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за договором, з врахуванням часткової оплати відповідачем заборгованості після відкриття провадження у справі, в сумі 715250,48грн., а тому позов позивача в цій частині підлягає задоволенню. Перевіривши здійснені позивачем розрахунки сум пені та 3% річних, суд встановив, що їх розрахунок здійснений в межах періоду існування простроченого зобов`язання та розмір цих сум є цілком обґрунтованим. Разом з цим, судом здійснено власний розрахунок інфляційних нарахувань в межах періоду, заявленого позивачем (станом на травень 2019 року), та згідно якого сума інфляційних нарахувань складає 17353,32грн.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення пені, суд дійшов висновку щодо можливості зменшення розміру заявленої пені на 10% від заявленої позивачем суми пені за несвоєчасну оплату вартості поставленого товару, таке зменшення є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню для них негативних наслідків.

В частині клопотання ТОВ «Агро-Юг» про розстрочення виконання судового рішення суд зазначив, що враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів щодо фактичного фінансового стану відповідача, виходячи із збалансованості інтересів обох сторін та враховуючи матеріальні інтереси кожної із них, клопотання задоволенню не підлягає.

В частині розподілу судових витрат суд зазначив, що при визначені суми судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує часткове задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат, водночас, часткове зменшення судом розміру пені не впливає на розподіл судового збору, з урахуванням роз`яснень, які містяться у п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI господарського процесуального кодексу України». Крім того суд врахував, що після відкриття провадження у справі відповідач частково погасив борг на суму 50000грн, а отже судовий в сумі 750грн. на відповідача не покладається, а позивач, в свою чергу, не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про повернення 750грн судового збору з бюджету.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Агро-Юг» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржене рішення в частині стягнення з нього на користь позивача 115,45грн. судового збору.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що згідно ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальна сума задоволених позовних вимог становить: (715250,48 + 69269,45 + 6455 + 17353,32) = 808328,30 грн. Отже, ставка судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог має становити (808328,30 * 1,5%) = 12124,92грн. Проте, судом було стягнуто із відповідача на користь позивача не 12124,92 грн. а 12240,37грн., отже судовий збір в сумі (12240,37 - 12124,92) = 115,45грн. було стягнуто із відповідача безпідставно. В обґрунтування цього суд послався на п. 4.3. постанови від 21.02.2013 № 7 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI господарського процесуального кодексу України», відповідно до якого у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Проте, чинна редакція ГПК України не містить подібної норми, яка передбачала би стягнення із відповідача на користь позивача судового збору із суми зменшених судом штрафних санкцій. Постанови Пленуму вищих спеціалізованих судів України не відносяться до джерел права, якими суд має керуватися при вирішенні справи. До того ж постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 була прийнята під час дії попередньої редакції ГПК України та через це не може застосовуватися судами щодо тих процесуальних питань, які мають інше правове регулювання за чинною редакцією ГПК України.

Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду:

- від 10.12.2019р. відкрито апеляційне провадження у справі;

- від 27.12.2019р. призначено справу до розгляду у судовому засіданні 04.02.2020р.

В засідання суду апеляційної інстанції учасники справи своїх представників не направили, були повідомлені про день, час та місце проведення судового засідання належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (позивач отримав копію ухвали від 27.12.2019р. 09.01.2020р., відповідач 11.01.2020р.)

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази стосовно фактів, наведених скаржником, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи із наступного.

Оскільки відповідач оскаржує рішення в частині стягнення з нього 115,45грн. судового збору, рішення господарського суду Одеської області від 04.11.2019р. у даній справі підлягає перегляду лише в частині розподілу судових витрат відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України.

Відповідно до ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно нижчою від суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Апелянт зазначає, що суд неправомірно у рішенні послався на п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI господарського процесуального кодексу України» та судовий збір, який підлягав стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам становить 12124,92грн., а не 12240,37грн., як стягнув суд.

Предметом позову у справі станом на момент подання позову було стягнення 877638,33грн.

При зверненні до суду з позовом ТОВ «Дунапак Таврія» відповідно до норм п.п.1 п.2 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» сплатило судовий збір у сумі 13164,57грн. (т.1, а.с.9-10).

У зв`язку із закриттям провадження в частині позовних вимог про стягнення 50000грн., судовий збір у сумі 750грн. може бути повернутий позивачу за відповідним клопотанням з Державного бюджету України (п.5 ч.1 ст.7 ЗУ «Про судовий збір»).

За результатами розгляду справи суд (з урахуванням ухвали про закриття провадження у справі) дійшов висновку про обґрунтованість заявлених до стягнення сум пені та 3% річних, помилковість здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат, здійснив власний розрахунок інфляційних втрат та зменшив розмір заявленої до стягнення пені на 10%, задовольнивши позов частково (різниця складає 11613,48грн. інфляційних та 7696,6грн. пені).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, згідно із ч.9 ст.129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи, що спір в суді виник внаслідок неправильних дій відповідача (невиконання своїх зобов`язань у повному обсязі за Договором від 25.04.2016р.), суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача судовий збір без урахування зменшення розміру пені на 10%, що і зумовило стягнення саме 12240,37грн., а не 12124,92грн. за розрахунком апелянта.

Посилання суду в оскаржуваному рішенні на п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI господарського процесуального кодексу України» не свідчить про порушення судом норм процесуального права, оскільки суд ухвалив законне рішення в частині розподілу судових витрат, а саме стягнення з відповідача 12240,37грн. судового збору, що узгоджується з положеннями ч.9 ст.129 ГПК України.

В процесі апеляційного розгляду справи колегією суддів не встановлено порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права для виходу за межі доводів апеляційної скарги, доводи апеляційної скарги відхилені судом апеляційної інстанції, тому оскаржуване судове рішення господарського суду Одеської області в оскаржуваній частині залишається без змін як ухвалене у відповідності до норм процесуального права відповідно до ст.276 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України,

колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 04.11.2019р. у справі №916/1958/19 в частині розподілу судового збору залишити без змін, апеляційну скаргу ТОВ «Агро-Юг» залишити без задоволення.

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення згідно положень ст.ст.286,287 ГПК України.

Повна постанова складена 05 лютого 2020 року.

Головуючий суддя М.А. Мишкіна

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя Л.В. Поліщук