РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.01.2020Справа № 910/12236/19

За позовом Київського національного торговельно-економічного університету

до Державного підприємства «ДЕРЖАВНИЙ БУДІВЕЛЬНИЙ КОМБІНАТ УПРАВЛІННЯ СПРАВАМИ АПАРАТУ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ»

про стягнення 444 286 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Смігунова В.В.

Представники сторін

від позивача: Косенко О.А.

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київський національний торговельно-економічний університет звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Верховної Ради України" про стягнення 489 071,00 грн. та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором б/н від 16.03.2009р. на будівництво гуртожитку на 550 місць із вбудовано-прибудованими приміщеннями об`єктів соціальної сфери по вул. Матеюка, 2-б в Деснянському районі м. Києва, який зареєстрований 20.03.2009 за №85.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2019 позовну заяву Київського національного торговельно-економічного університету залишено без руху.

26.09.2019 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 11.09.2019.

01.10.2019 судом було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи призначено на 06.11.2019.

06.11.2019у судовому засіданні суд на місці ухвали відкласти підготовче засідання на 19.11.2019р.

19.11.2019 відкладено підготовче засідання на 04.12.2019.

04.12.2019 суд на місці ухвалив відкласти підготовче судове засідання на 26.12.2019р.

04.12.2019р. представником позивача було подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій Київський національний торговельно-економічний університет просив стягнути з відповідача збитки в сумі 444 286 грн.

Вказана заява була прийнята судом як така, що відповідає приписам ст.46 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 26.12.2019р.

26.12.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 14.01.2020р.

14.01.2020р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.01.2020р.

Відповідач відзиву на позов не подав, у судове засідання 29.01.2020р., як і попередні засідання суду, не з`явився. Проте, вказаний учасник судового процесу про дату, час та місце розгляду справи по суті був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями, зокрема, №349 та №330 про вручення ухвали від 14.01.2020р.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 29.01.2020р.

В судовому засіданні 29.01.2020р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

16.03.2009р. між Київським національним торговельно-економічним університетом (замовник) та Державним підприємством «ДЕРЖАВНИЙ БУДІВЕЛЬНИЙ КОМБІНАТ УПРАВЛІННЯ СПРАВАМИ АПАРАТУ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ» (генпідрядник) було укладено договір на будівництво гуртожитку на 550 місць із вбудовано-прибудованими приміщеннями об`єктів соціальної сфери по вул.Матеюка, 2-б в Деснянському районі міста Києва, за умовами п.1.1 якого замовник доручає, а генпідрядник приймає на себе зобов`язання згідно з проведеним тендером та проектно-кошторисною документацією виконати будівельно-монтажні роботи, пов`язані з будівництвом гуртожитку на 550 місць із вбудовано-прибудованими приміщеннями об`єктів соціальної сфери по вул.Матеюка, 2-б в Деснянському районі міста Києва в межах виділених капіталовкладень та здати об`єкт в експлуатацію, а замовник - прийняти і оплатити виконану роботу.

Згідно п.2.1 договору від 16.03.2009р. вартість будівельно-монтажних робіт, пов`язаних з будівництвом об`єкта за цим договором, визначена динамічною договірною ціною та становить 52705547 грн., в тому числі, податок на додану вартість 20% - 8784257,83 грн. Договірна ціна включає в себе загальну вартість робіт.

У п.3.1 договору від 16.03.2009р. визначено строки виконання робіт - згідно проекту організації будівництва та надходження фінансування за Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012р. з футболу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2008р. №107 та іншими державними програмами. Початок робіт - березень 2009р. за умови передачі проектно-кошторисної документації за двостороннім актом по етапах робіт. Закінчення робіт - грудень 2011р. згідно календарного графіку виконання робіт. Календарний графік виконання робіт (додаток №2) є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 7.1 укладеного між сторонами правочину передбачено, що приймання-передача закінчених робіт по об`єкту виконується у порядку, передбаченому цим договором та іншими нормативними актами.

Передача закінчених робіт генпідрядником та приймання їх замовником оформлюється актом приймання-передачі робіт (п.7.3 договору від 16.03.2009р.).

Відповідно до п.14.4 договору останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними своїх зобов`язань, передбачених цим договором та доповненнями до нього.

02.01.2019р. Київським національним торговельно-економічним університетом та Державним підприємством «ДЕРЖАВНИЙ БУДІВЕЛЬНИЙ КОМБІНАТ УПРАВЛІННЯ СПРАВАМИ АПАРАТУ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ» було підписано додаткову угоду до договору підряду, згідно п.1 якої сторони дійшли згоди зупинити виконання будівельно-монтажних робіт за договором та внести зміни до п.2.1, а саме визначили, що вартість будівельно-монтажних робіт за цим договором, які підлягають виконанню, складає нуль гривень.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір від 16.03.2009р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з виконання робіт.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст.837 Цивільного кодексу України).

Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник (ч.1 ст.838 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором підряду, який підпадає під правове регулювання норм ст.ст.837-864 Цивільного кодексу України.

Зі змісту позовної заяви та пояснень позивача вбачається, що в межах договору від 16.03.2009р. генеральним підрядником було виконано, а замовником прийнято наступні роботи:

- за актом №233 від 21.12.2017р. на суму 531584,40 грн. приймання виконаних робіт за грудень 2017р. монтажні роботи з прокладення кабелю до 35 кв у прокладених трубах, блоках і коробах, маса 1 м до 3 кг в кількості 660 м (номер 10/2), кабель ВВГ нг4х50+1х25 мм в кількості 330 м (11/3), кабель ВВГ нг4х50+1х16 мм в кількості 330 м;

- за актом №278 від 09.08.2018р. на суму 152677,02 грн. приймання виконаних робіт за серпень 2018р. прийнято роботи за локальним кошторисом реконструкції трансформаторної підстанції ТП 4365 - лічильник трифазний, що встановлюється на готовій основі А1140 в кількості 6 шт. Згідно акту №278-обл від 09.08.2018р., як додатку до акту за серпень 2018р. вартість устаткування, що придбавається виконавцем робіт становила 1676784,48 грн.

У листі №400/51 від 14.02.2018р. замовником було висловлено вимогу до генпідрядника стосовно: надання виконавчої документації на виконані та оплачені замовником роботи (в тому числі, виконані субпідрядником роботи у 2013р.); відновлення будівництва; надання замовнику пропозиції щодо необхідного помісячного фінансування та календарного плану - графіку; узгодження письмово з замовником питання залучення субпідрядних організацій.

У листі №100/51 від 15.01.2019р. Київським національним торговельно-економічним університет вимагав: усунути зауваження в актах та довідках про вартість виконаних робіт №335, №336, №345; надати технічний звіт та виконавчу документацію; передати демонтоване обладнання; дооснастити трифазними лічильниками активної та реактивної енергії, що включені до акту виконаних робіт; виключити роботи з влаштування охоронної сигналізації, завершити роботи з підведення інженерних мереж до місць приєднань; отримати технічну довідку про виконання технічних умов та передати контрольно-геодезичну зйомку в ГоловАПУ для нанесення на планшет; відкоригувати акти виконаних робіт №298, №332 щодо завищення вартості металевої сітки 50х50 діаметром 4 мм Вр І; встановити обрамлення ліфта вантажопідйомністю 1000 кг, що включено до акта виконаних робіт та передати виконавчі документи; надати на погодження перелік субпідрядних організацій, задіяних у будівництві, довідку №72 про вартість виконаних робіт привести у відповідність до розділів зведеного кошторисного розрахунку; привести у відповідність акти виконаних прихованих робіт згідно ДБН А.3.1-5-2016.

Листом №670/51 від 18.03.2019р. позивачем було повідомлено відповідача про помилковість включення до актів №345, №248, №278, №278-обл, №332, №298, №238 певних робіт, внаслідок чого перевищення за даними актами становить 201475,60 грн. До того ж, повідомлено про встановлення крадіжки кабелю, за який замовником було сплачено 156 000 грн.

У травні 2019р. Київським національним торговельно-економічним університетом було укладено з Підприємством об`єднання громадян «Едванст проджект селушенс» договір підряду на завершення будівництва гуртожитку на 550 місць із вбудовано-прибудованими приміщеннями об`єктів соціальної сфери по вул.Матеюка, 2-б в Деснянському районі міста Києва.

Супровідним листом №1371/51 від 11.06.2019р. позивачем було скеровано для підписання відповідачу акт розбіжностей по об`єкту будівництва гуртожитку на 550 місць із вбудовано-прибудованими приміщеннями об`єктів соціальної сфери по вул.Матеюка, 2-б в Деснянському районі міста Києва. Проте, за поясненнями заявника, вказаний акт генпідрядником підписано так і не було.

Листом №1770/51 від 16.07.2019р. позивач просив відповідача усунути в строк до 12.08.2019р. недоліки, перелік яких визначено в акті розбіжностей.

Наразі, посилаючись на умови п.4.4.9 договору від 16.03.2009р. щодо відповідальності генпідрядника за охорону майна й виконання робіт до приймання-передачі виконаних робіт по акту, п.п.9.1, 9.2 щодо обов`язку генпідрядника усунути пошкодження, позивачем зазначено на завданні відповідачем збитків на суму 444 286 грн. При цьому, на підтвердження розміру понесених збитків заявником надано суду докази оплати робіт за актами, а також експертну оцінку щодо розгляду кошторисної частини документації на окремі види робіт по об`єкту «Завершення будівництва гуртожитку на 550 місць із вбудовано-прибудованими приміщеннями об`єктів соціальної сфери по вул.Матеюка, 2-б в Деснянському районі міста Києва (відновлення електромережі). Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з вимогами про стягнення збитків в сумі 444 286 грн., а також зобов`язання Державного підприємства «ДЕРЖАВНИЙ БУДІВЕЛЬНИЙ КОМБІНАТ УПРАВЛІННЯ СПРАВАМИ АПАРАТУ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ» передати перелік виконавчої документації.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов`язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов`язку, порушення цивільних прав.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника.

Збитки - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і збитків, що настали, при якому протиправність є причиною, а збитки- наслідком.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено наявність протиправної поведінки відповідача, збитки, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Проте, за висновками суду, позивачем такої складавої збитків як протиправна поведінка відповідача доведено суду не було. При цьому, судом враховано наступне.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами зі ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст.837 Цивільного кодексу України).

Підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором (ст.839 Цивільного кодексу України).

Як вказувалось вище, за умовами договору від 16.03.2009р. відповідач прийняв на себе обов`язок з будівництва гуртожитку на 550 місць із вбудовано-прибудованими приміщеннями об`єктів соціальної сфери по вул.Матеюка, 2-б в Деснянському районі міста Києва та введення його в експлуатацію.

Умовами п.4.4.9 договору визначено обов`язок генпідрядника до прийняття виконання робіт по акту приймання-передачі нести відповідальність за охорону майна й виконання робіт на будівельному майданчику, його освітлення, огорожу, техніку безпеки та забезпечити чистоту на будівельному майданчику.

Одночасно, пунктом 9.1 договору від 16.03.2009р. унормовано, що ризик випадкового знищення та пошкодження об`єкту до його прийняття замовником несе генпідрядник.

У випадку випадкового пошкодження об`єкту будівництва до передачі його замовнику генпідрядник повинен негайно власноруч усунути пошкодження на протязі трьох днів. На вимогу замовника генпідрядник надає йому на погодження план заходів з усунення наслідків випадкового пошкодження об`єкта (п.9.2 договору від 16.03.2009р.).

Тобто, з системного аналізу наведених вище умов укладеного між сторонами правочину полягає, що сторонами чітко визначено часові межі відповідальності генпідрядника за збереження майна й виконання робіт на будівельному майданчику, а саме до прийняття відповідних робіт по акту замовником.

Зі змісту позовної заяви полягає, що фактично збитки замовника за договором полягають в тому , що в процесі передачі об`єкта Підприємству об`єднання громадян «Едванст проджект Селушенс» для завершення будівництва було встановлено відсутність лічильників в трансформаторній підстанції, відсутність магістрального силового кабелю, устаткування трансформаторної підстанції, відсутність відповідних будівельно-монтажних робіт, які фактично було оплачено Київським національним торговельно-економічним університетом.

Проте, як було встановлено вище на підставі наданих суду документів, в межах договору від 16.03.2009р. генеральним підрядником було виконано, а замовником прийнято наступні роботи:

- за актом №233 від 21.12.2017р. на суму 531584,40 грн. приймання виконаних робіт за грудень 2017р. монтажні роботи з прокладення кабелю до 35 кв у прокладених трубах, блоках і коробах, маса 1 м до 3 кг в кількості 660 м (номер 10/2), кабель ВВГ нг4х50+1х25 мм в кількості 330 м (11/3), кабель ВВГ нг4х50+1х16 мм в кількості 330 м;

- за актом №278 від 09.08.2018р. на суму 152677,02 грн. приймання виконаних робіт за серпень 2018р. прийнято роботи за локальним кошторисом реконструкції трансформаторної підстанції ТП 4365 - лічильник трифазний, що встановлюється на готовій основі А1140 в кількості 6 шт. Згідно акту №278-обл від 09.08.2018р., як додатку до акту за серпень 2018р. вартість устаткування, що придбавається виконавцем робіт становила 1676784,48 грн.

Одночасно, з наявних в матеріалах справи документів, а саме листів позивача направлених відповідачу полягає, що сторонами також було складено та підписано інші акти, копії яких суду надано не було.

Наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями підтверджується, що надані суду акти були оплачені замовником.

Судом вище також вказувалось про наявні в матеріалах справи листи №100/51 від 15.01.2019р., №670/51 від 18.03.2019р., зміст яких фактично вказує на виникнення вже після підписання та оплати замовником актів зауважень останнього стосовно їх змісту, вартості та обсягів виконаних робіт.

Тобто, зі змісту позовної заяви, наданих до матеріалів справи документів полягає, що фактично у 2019р. між сторонами виник спір стосовно необхідності коригування вже підписаних актів, проте ніяким чином не завдання відповідачем позивачу збитків.

У даному випадку судом також враховано пояснення позивача про те, що у 2019р. Київським національним торговельно-економічним університетом було встановлено обставини відсутності лічильників в трансформаторній підстанції 4365 та магістрального силового кабелю ВВГ нг4х50+1х25 мм в кількості 275 м та кабелю ВВГ нг4х50+1х16 мм в кількості 260 м.

Проте, позивачем самостійно вказано, що роботи з прокладання вказаних кабелів було прийнято замовником це в 2017-2018р.р., що фактично виключає обов`язок генпідрядника нести відповідальність за їх збереження згідно п.4.4.9 договору від 16.03.2009р.

Наявна в матеріалах справи експертна оцінка щодо розгляду кошторисної частини документації на окремі види робіт по об`єкту «Завершення будівництва гуртожитку на 550 місць із вбудовано-прибудованими приміщеннями об`єктів соціальної сфери по вул.Матеюка, 2-б в Деснянському районі міста Києва (відновлення електромережі) ніяким чином не засвідчує обставин протиправної поведінки відповідача.

До того ж, судом також надано оцінку представленому до матеріалів справи витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо внесення у 03.11.2018р. запису про кримінальне провадження по факту викрадення електрокабелів, які належать позивачу.

Суд повторно акцентує увагу на тому, що позивачем роботи із прокладення кабелю до 35 кв у прокладених трубах, блоках і коробах, маса 1 м до 3 кг в кількості 660 м (номер 10/2), кабель ВВГ нг4х50+1х25 мм в кількості 330 м (11/3), кабель ВВГ нг4х50+1х16 мм в кількості 330 м було прийнято за актом №277 від 21.12.2017р., тоді як за умовами п.4.4.9 договору генпідрядник зобов`язаний саме до прийняття виконання робіт по акту приймання-передачі нести відповідальність за охорону майна й виконання робіт на будівельному майданчику, його освітлення, огорожу, техніку безпеки та забезпечити чистоту на будівельному майданчику.

Доказів встановлення в межах кримінального провадження факту протиправної поведінки відповідача чи викрадення електрокабелів до моменту прийняття замовником відповідних робіт за актами матеріали справи також не містять.

Отже, виходячи зі змісту позовної заяви, наданих до матеріалів справи документів, а також усних пояснень представника позивача, які було надано у судових засіданнях, суд дійшов висновку, що твердження заявника про наявність протиправної поведінки відповідача як складової частини збитків є такими, що позбавлені належного доказового обгрунтування.

При цьому, в контексті наведеного, суд повторно акцентує увагу позивача на складових предмету доказування у спорі про стягнення збитків, а саме те, що підставою для притягнення особи до майнової відповідності є протиправна поведінка, доведена належними та допустимими доказами.

Саме на позивача покладається обов`язок з доведення всіх складових збитків. Означені висновки суду в повному обсязі узгоджуються з принципом диспозитивної у господарському процесі, який визначено ст.14 Господарського процесуального кодексу України.

Наразі, суд також не приймає до уваги як безпідставні посилання позивача на приписи ст.ст.857, 858, 859 Цивільного кодексу України, оскільки останні фактично регулюють питання якості виконаних робіт, відповідальності підрядника за неналежну якість робіт, а також гарантії якості робіт, тоді як зі змісту позовної заяви та пояснень позивача полягає, що останнім було встановлено відсутність лічильників в трансформаторній підстанції, відсутність магістрального силового кабелю, устаткування трансформаторної підстанції, відсутність відповідних будівельно-монтажних робіт, які фактично було оплачено Київським національним торговельно-економічним університетом, що на думку останнього є підставою для стягнення збитків з генпідрядника.

За таких обставин, за висновками суду, недоведення позивачем обставин наявності протиправної поведінки Державного підприємства «ДЕРЖАВНИЙ БУДІВЕЛЬНИЙ КОМБІНАТ УПРАВЛІННЯ СПРАВАМИ АПАРАТУ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ», фактично виключає наявність і інших складових збитків, а отже, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення 444 286 грн. збитків.

Виходячи з принципів повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Київського національного торговельно-економічного університету до Державного підприємства «ДЕРЖАВНИЙ БУДІВЕЛЬНИЙ КОМБІНАТ УПРАВЛІННЯ СПРАВАМИ АПАРАТУ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ» в частині зобов`язання передати виконавчу документацію. При цьому, суд зазначає наступне.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом вище вказувалось, що розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб`єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з позовом про зобов`язання відповідача передати певну виконавчу документацію, наявність у відповідача обов`язку вчинити певні дії, строк виконання якого настав.

Проте, всупереч обов`язку доказування позивачем вказаних обставин доведено суду належними та допустимими доказами не було.

При цьому, у даному випадку судом враховано, що дійсно умовами укладеного між сторонами правочину визначено, що гепідрядник зобов`язаний здійснювати своєчасне і якісне ведення виконавчої документації, що передбачена діючими нормами та правилами (п.4.4.3 договору від 16.03.2009р.), забезпечити ведення та передачу замовнику документів про виконання цього договору (п.4.4.18 договору від 16.03.2009р.).

Однак, умови укладеного між сторонами правочину не містять обов`язку генпідрядника та строку його виконання щодо передання замовнику таких документів як: акти прихованих робіт в ліфтових приямках та шахтах, акти готовності будівельної частини ліфтів, акти на герметизацію вводів, акт прихованих робіт по заземленню блисковозахисту, виконавча схема, паспорт заземлення, паспорт якості на врізні замки металевих дверей, паспорт якості на металеві двері та бірки на всіх дверях, виконавча документація по зовнішнім інженерним мережам (водопроводу, дощова та побутова каналізація), виконавча документація по електропроводці та слабкострумовим мережам, передання яких є предметом спору у справі.

До того ж, наявні суду документи також не дають підстав достеменно вважати, що вказані вище документи повинні бути та були складені відповідачем у зв`язку із виконанням робіт за договором від 16.03.2009р.

Судом також прийнято до уваги, що відповідно до п.14.4 договору останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними своїх зобов`язань, передбачених цим договором та доповненнями до нього. Доказів розірвання вказаного правочину у передбачено чинним законодавством України порядку матеріали справи не містять. У даному випадку обставини укладання травні 2019р. Київським національним торговельно-економічним університетом з Підприємством об`єднання громадян «Едванст проджект селушенс» договору підряду на завершення будівництва гуртожитку на 550 місць із вбудовано-прибудованими приміщеннями об`єктів соціальної сфери по вул.Матеюка, 2-б в Деснянському районі міста Києва, ніяким чином не свідчать про припинення зобов`язань позивача та відповідача за договором від 16.03.2009р.

Суд звертає увагу позивача на те, що за приписами ч.ч.1, 2 ст.14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Під цивільним обов`язком розуміється вимога від суб`єкта цивільного права певних дій (або невиконання дій), забезпечена можливістю правового спонукання до належної поведінки. Зміст цивільного обов`язку становлять такі вимоги: поведінка зобов`язаної особи визначена вимогами норми права; поведінка зобов`язаної особи визначена вимогами уповноважених осіб; поведінка зобов`язаної особи у випадку невиконання цивільного обов`язку забезпечується вимогою (рішенням) суду виконати цей обов`язок. Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 16.01.2019р. по справі №917/733/14.

Таким чином, оскільки умовами договору від 16.03.2009р. чітко не визначено обов`язку генпідрядника скласти та передати замовнику таку документацію як: акти прихованих робіт в ліфтових приямках та шахтах, акти готовності будівельної частини ліфтів, акти на герметизацію вводів, акт прихованих робіт по заземленню блисковозахисту, виконавча схема, паспорт заземлення, паспорт якості на врізні замки металевих дверей, паспорт якості на металеві двері та бірки на всіх дверях, виконавча документація по зовнішнім інженерним мережам (водопроводу, дощова та побутова каналізація), виконавча документація по електропроводці та слабкострумовим мережам, передання яких є предметом спору у справі, виходячи з того, що норми чинного законодавства також такого обовязку не перебачають, у суду відсутні підстав для задоволення позовних вимог Київського національного торговельно-економічного університету до Державного підприємства «ДЕРЖАВНИЙ БУДІВЕЛЬНИЙ КОМБІНАТ УПРАВЛІННЯ СПРАВАМИ АПАРАТУ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ» в частині зобов`язання передати виконавчу документацію за переліком, викладеним у прохальній частині позову.

Надаючи оцінку іншим доводам позивача судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 06.02.2020р.

Суддя Спичак О.М.