СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2020 р. Справа № 922/2248/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І. , суддя Сіверін В.І.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Ковальова Лариса Володимирівна

відповідача - адвокат Єршова Олена Ігорівна

1- ї третьої особи - не з`явився

2-ї третьої особи - не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", м. Харків (вх.№3795Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 12.11.2019 у справі № 922/2248/19 (повний текст якої складено та підписано 21.11.2019 суддею Н.М. Кухар у приміщенні господарського суду Харківської області),

за позовом державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", м. Харків

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) державний концерн "Укроборонпром", м. Київ

2) регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків

до приватного акціонерного товариства "ФЕД", м. Харків

про визнання недійсним пункту договору,

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", м. Харків, 16.07.2019 звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до приватного акціонерного товариства "ФЕД", м. Харків, про визнання недійсним пункту 10.8 договору оренди № 1463-Н від 06.04.2005 (в редакції від 06.11.2018), в частині умов компенсації орендарю невід`ємних поліпшень у випадку приватизації, а саме текст: "крім випадку приватизації. В разі приватизації, компенсація орендарю здійснюється у відповідності до норм чинного законодавства". Позовні вимоги обґрунтовано тим, що умови вищевказаного пункту договору суперечать ст. 203 ЦК України, ст.ст. 179, 180 ГК України, ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.09.2019 були задоволені заява державного концерну "Укроборонпром" та клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області про їх вступ у справу в якості третіх осіб , які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.11.2019 у справі №922/2248/19 у задоволенні позову державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" до приватного акціонерного товариства "ФЕД" про визнання недійсним пункту договору відмовлено.

Стягнуто з державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" (61023, м. Харків, вул. Сумська, буд. 132; ) на користь приватного акціонерного товариства "ФЕД" (61023, м. Харків, вул. Сумська, буд. 132, ) - витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн..

Державне підприємство "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", м. Харків із зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 12.11.2019 у справі № 922/2248/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.12.2019 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою у справі № 922/2248/19. Учасникам справи встановлено строк для подання відзивів. Призначено справу до розгляду на 20.01.2020.

27.12.2019 через канцелярію Східного апеляційного господарського суду від представника ПрАТ "ФЕД" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 оголошено про перерву у розгляді справи до 05.02.2020.

27.12.2019 через канцелярію Східного апеляційного господарського суду від представника ПрАТ "ФЕД" надійшли письмові пояснення в обґрунтування своєї позиції у справі.

В судовому засіданні 05.02.2020 представник позивача підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.02.2020 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

"Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі "G. B. проти Франції"), тощо. Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

06.04.2005 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області, як орендодавцем, та акціонерним товариством "ФЕД", як орендарем, було укладено договір оренди № 1463-Н, згідно з умовами якого орендарю передано в оренду нежитлові приміщення підвалу № 1-3 площею 48,7 кв.м., № 1-22 1-го поверху площею 814,5 кв.м., № 1-16 2-го поверху площею 817,3 кв.м., № 1-8 3-го поверху площею 180,7 кв.м. виробничого корпусу № 39 літ. "И-3", загальною площею 1861,2 кв.м, що розміщене за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 132 та перебуває на балансі державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД".

Пунктом 2.3. договору передбачено, що власником майна переданого в оренду є Держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Пунктом 10.12. договору встановлено, що взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України.

Відповідно до п. 10.10. договору, реорганізація орендодавця чи орендаря або перехід права власності на орендоване майно третім особам, не визнаються підставами для зміни або припинення чинності цього договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників).

Цей договір укладено строком на 11 місяців, що діє з 06.04.2005 до 05.03.2006 включно (п. 10.1. договору).

Строк дії договору може продовжуватись, за умови погодження його з органом, уповноваженим управляти майном (п. 10.8. договору).

Відповідно до додаткової угоди від 29.03.2007 № 1, сторонами якої є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області та ЗАТ "корпорація ФЕД", договір був продовжений до 04.01.2008.

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 29.12.2010 № 1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром", Державне підприємство "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" входить до складу Державного концерну "Укроборонпром".

Крім того, 30.10.2012 набрав чинності Закон України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу-учасників державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення її стабільного розвитку", дія якого поширюється на підприємства - учасників Державного концерну "Укроборонпром".

Згідно з ч. 8 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відносини оренди рухомого та нерухомого майна державних підприємств, у тому числі казенних підприємств, оборонно-промислового комплексу, які включені до складу ДК "Укроборонпром", регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку", який набув чинності 30.10.2012.

Пунктом 3 статті 3 Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників ДК "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" визначено, що передача в оренду нерухомого майна, загальна площа яких перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, здійснюється безпосередньо підприємствами оборонно-промислового комплексу за погодженням з Концерном, окрім випадків передачі в оренду цілісних майнових комплексів підприємств оборонно-промислового комплексу, щодо яких орендодавцем є Фонд державного майна України, його регіональне відділення та представництва.

Таким чином, з моменту набрання чинності зазначеним законом, відносини оренди нерухомого майна, яке знаходиться на балансі ДП "ХМЗ "ФЕД", мають регулюватись Законом України "Про оренду державного та комунального майна" з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку", в т.ч. щодо суб`єкту, уповноваженого на передачу в оренду нерухомого майна підприємства оборонно-промислового комплексу, яким стало безпосередньо підприємство оборонно-промислового комплексу, та яке змінило попередній уповноважений державний орган - Фонд державного майна України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.08.2018 було затверджено мирову угоду у справі № 922/3935/17, укладену між ПрАТ "ФЕД", ДП "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" та Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області.

Відповідно до умов вказаної мирової угоди з метою приведення тексту договору оренди № 1463-Н від 06.04.2005 у відповідність до норм Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" від 06.09.12 № 5213-VІ, сторони, шляхом взаємних поступок дійшли згоди про те, щоб визнати договір оренди №1463-Н від 06.04.2005, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та публічним акціонерним товариством "ФЕД" (далі - договір оренди № 1463-Н від 06.04.2005), чинним, а також дійшли згоди про те, щоб внести зміни до договору оренди № 1463-Н від 06.04.2005 та замінити в ньому орендодавця - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області на державне підприємство "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", замінити орендаря публічне акціонерне товариство "ФЕД" на приватне акціонерне товариство "ФЕД".

З урахуванням викладених положень законодавства та згідно ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 02.08.2018 по справі № 922/3935/17, орендодавцем за спірним договором оренди визначено ДП "ФЕД", у зв`язку з чим між позивачем та АТ "ФЕД" 06.11.2018 укладено додаткову угоду, якою договір оренди № 1463-Н від 06.04.2005 викладено в новій редакції.

Згідно пункту 10.8 договору оренди № 1463-Н від 06.04.2005 (в редакції додаткової угоди), у разі припинення або розірвання договору, поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого майна не завдаючи йому шкоди, є власністю орендаря, а невід`ємне поліпшення - власністю орендодавця і компенсації не підлягають, крім випадку приватизації. В разі приватизації, компенсація орендарю здійснюється у відповідності до норм чинного законодавства.

Позивач зазначає, що наведені умови договору, в частині умов компенсації орендарю невід`ємних поліпшень у випадку приватизації, суперечать приписам ст. 203 Цивільного кодексу України, ст.ст. 179, 180 Господарського кодексу України, ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Крім того, в спірних правовідносинах істотні умови договору встановлюють обов`язок відшкодування орендодавцем невід`ємних поліпшень, здійснених орендарем, що суперечить положенням типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774 (в редакції з 09.10.2018), яким встановлено, що у разі припинення або розірвання договору поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого майна не завдаючи йому шкоди, є власністю орендаря, а невід`ємне поліпшення - власністю орендодавця. Поліпшення майна, зроблені орендарем як за згодою, так і без згоди орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для майна, є власністю держави та їх вартість компенсації не підлягає.

ДП "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" на вимогу ДК "Укроборонпром" (лист № UОР 13.1.2-11571 від 10.12.2018), листами № 232/18-861 від 18.12.2018, №232-08/42 від 27.02.2019, № 232-08/56 від 25.03.2019, № 232-08/70 від 05.04.2019, № 232-08/84 від 16.04.2019 ініціювало перед відповідачем внесення змін до договору оренди № 1463-Н від 06.04.2005 в частині зміни пункту 10.8 та викладення його в наступній редакції: "У разі припинення або розірвання договору, поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого майна не завдаючи йому шкоди, є власністю орендаря, а невід`ємне поліпшення - власністю орендодавця і компенсації не підлягають", яка відповідає умовам типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України № 1774 від 23.08.2000, з урахуванням змін, внесених наказом від 27.08.2018 № 1113.

Однак, відповідач ухилявся від приведення умов пункту 10.8 договору оренди у відповідність до типової договору та викладення його в вищезазначеній редакції (листи АТ "ФЕД" № 00977/0/2-19 від 18.03.2019, № 01283/0/2-19 від 08.04.2019).

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом на захист його порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Як вбачається з позовної заяви, спір у даній справі полягає у визначенні наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним пункту 10.8. договору.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У даному випадку оспорюваний правочин за своєю правовою природою є договором оренди державного майна.

Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Згідно з приписами ч. 8 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майн", відносини оренди рухомого та нерухомого майна державних підприємств, у тому числі казенних підприємств, оборонно-промислового комплексу, які включені до складу ДК "Укроборонпром", регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку", який набув чинності 30.10.2012.

Водночас, за приписами ч. 2 ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов, (зокрема відновлення орендованого майна та умови його повернення) повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна.

Згідно з ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, сторони не можуть відступати від змісту типового договору.

Ця норма є імперативною та такою, що закладає законодавчий базис для визнання договорів або його окремих частин недійсними у зв`язку з їх невідповідністю змісту типових договорів.

Зазначене є цілком необхідним виходячи також з такого, що:

- Типові договори закріплені у формі підзаконних нормативно-правових актів, прийнятих спеціально уповноваженими на те державними органами, тому їх недотримання (або ж невідповідність договорів змісту типових договорів) має ті самі наслідки, що і недотримання вимог підзаконних нормативно-правових актів;

- посилання на типовий договір (типові форми договорів) наявні в Законі України "Про оренду державного та комунального майна" (ст. 10 Закону).

Отже, сторони не наділені повноваженнями (правом) врегулювати істотні умови договору оренди, всупереч умовам, визначеним Типовим договором.

Типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затверджений Наказом ФДМ України від 23.08.2000 року № 1774.

Типовим договором (в редакції до 09.10.2018) умови повернення орендованого майна, зокрема здійснених у ньому поліпшень, були врегульовані пунктами 10.7 та 10.8, якими встановлені наступні умови:

"10.7. У разі припинення або розірвання договору поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого майна не завдаючи йому шкоди, є власністю орендаря, а невід`ємне поліпшення - власністю орендодавця.

10.8. Вартість невід`ємних поліпшень орендованого майна, здійснених орендарем за згодою орендодавця, компенсується орендодавцем після припинення (розірвання) договору оренди або не підлягає компенсації".

Наказом ФДМ України від 27.08.2018 № 1113 (набув чинності 09.10.2018) до вищезазначеного типового договору були внесені зміни, зокрема змінена нумерація пунктів 10.7, 10.8 відповідно на 10.8, 10.9 та пункт 10.9 викладено у новій редакції, яким встановлено, що поліпшення майна, зроблені орендарем як за згодою, так і без згоди орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для майна, є власністю держави та їх вартість компенсації не підлягає".

У даному разі, умови п. 10.8. договору встановлюють обов`язок відшкодування орендодавцем невід`ємних поліпшень, здійснених орендарем, що суперечить положенням типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 20.09.2019 сторони уклали додаткову угоду № 02003/1/1-19 до договору оренди № 1463-Н від 06.04.2005 (т.с. І а.с. 164), в якій пункт 10.8. договору змінено та викладено у наступній редакції:

"У разі припинення або розірвання договору:

поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів за згодою орендодавця, які можна відокремити від орендованого майна, не завдаючи йому шкоди, є власністю орендаря, а невід`ємні поліпшення - власністю держави;

поліпшення майна, зроблені орендарем без згоди орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для майна, є власністю держави та їх вартість компенсації не підлягає.

У разі приватизації відповідно до статті 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів за згодою орендодавця, які неможливо відокремити від орендованого майна без заподіяння йому шкоди, є власністю орендаря."

Із наявних матеріалів справи вбачається, що додаткова угода № 02003/1/1-19 до договору була підписана саме 20.09.2019, про що свідчить відповідний штрих-код документообігу із зазначення номеру та дати.

При цьому, зі сторони ДП "ХМЗ "ФЕД" додаткова угода була підписана Ніколаєнком О.М., а зі сторони ПрАТ "ФЕД" Авершиним С.В., які станом на 20.09.2019, мали необхідні повноваження, що підтверджується наявними у матеріалах справи відповідними наказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає додаткову угоду № 02003/1/1-19 від 20.09.2019 до договору оренди № 1463-Н від 06.04.2005 укладеною.

Як зазначено у пункті 2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 Цивільного кодексу України така зміна не допускається). Якщо згаданий правочин (про внесення змін) не суперечить вимогам закону, господарський суд приймає судове рішення, виходячи з його умов. При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що законом не передбачено заборони стосовно надання правочинові, - в тому числі про внесення змін до іншого правочину, - за згодою сторін зворотної дії в часі.

Враховуючи наведене, дослідивши зміст договору, беручи до уваги наявність додаткової угоди до нього, якою сторони внесені зміни до правочину з метою приведення його у відповідність із Типовим договором, встановивши відсутність порушених прав позивача (після внесення таких змін до оспорюваного правочину), суд дійшов висновку про недоведеність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція щодо необхідності відмови у позові у зв`язку з внесенням змін до спірного правочину, з метою приведення його у відповідність до закону, викладена Верховним Судом у постанові від 19.06.2018 у справі №910/11005/17.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову державного підприємства "Харківській машинобудівний завод "ФЕД".

В свою чергу, в обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що додаткова угода від 20.09.2019 до договору, на факті укладення якої базується висновок місцевого господарського суду про відсутність порушених прав позивача - не була укладена, що свідчить про передчасність висновків господарського суду першої інстанції.

Так, апелянт вказує наступне:

- додаткова угода, направлена відповідачем на адресу позивача листом №03066/0/2-19 від 05.09.2019 не є укладеною, оскільки сторонами не узгоджено момент укладення цієї додаткової угоди;

- оскільки у додатковій угоді вказано моментом її укладення серпень 2019 року, то Авершин С. В. , який підписав таку додаткову угоду від імені відповідача не мав повноважень на такі дії, оскільки покладення на останнього обов`язків виконання голови правління АТ "ФЕД" було покладено на цього лише на період з 15 по 21 вересня;

- позивачем підписана додаткова угода супровідним листом або шляхом передання уповноваженою особою з відміткою про прийняття на адресу відповідача не направлялась, а тому волевиявлення позивача на прийняття пропозиції відповідача - відсутнє.

- позивач не повідомляв відповідача про результати розгляду пропозиції останнього щодо змін умов договору, що свідчить про неукладеність додаткової угоди.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві зазначає про таке:

- додаткова угода з боку ПрАТ "ФЕД" підписана Авершиним С.В., повноваження якого на її підписання підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю від 25.03.2019;

- 20.09.2019 сторонами підписано запропонований відповідачем позивачу проект додаткової угоди, що свідчить про те, що додаткова угода укладена 20.09.2019.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.09.2019 відповідачем на адресу позивача направлено лист №03066/0/2-19, в якому перший запропонував останньому викласти пункт 10.8 договору у редакції, яка відповідає типовому договору, затвердженому Наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 №1774 в редакції Наказу Фонду державного майна №452 від 13.05.2019 року.

В додатках вказаного листа відповідачем на адресу позивача направлено проект відповідної додаткової угоди.

Апелянт, із посиланням на положення частини 1 статті 640 Цивільного кодексу України, відповідно до яких договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції, позивач стверджує, що додаткова угода №02003/1/1-19 від 20.09.2019 до договору не є укладеною, оскільки позивач не направляв на адресу відповідача супровідним листом або шляхом передання уповноваженою особою з відміткою про прийняття відповіді про прийняття пропозиції відповідача та не повідомляв про результати розгляду пропозиції останнього щодо змін умов договору

Також, апелянт вказує, що оскільки додаткова угоди не містить дати її укладення, вона є неукладеною, оскільки сторонами не узгоджено момент укладення цієї додаткової угоди, а Авершин С.В., який підписав додаткову угоду з боку відповідача - не мав на це відповідних повноважень.

Проте, колегія суддів із такими доводами апеляційної скарги погодитись не може, та зазначає наступне.

Так, в матеріалах справи міститься подана відповідачем на адресу суду копія додаткової угоди від 20.09.2019 №02003/1/1-19.

Вказана додаткова угода містить дату її укладення - 20.09.2019, містить печатки відповідача і позивача та підписана повноважними представниками сторін у справі, а саме: з боку позивача Ніколаєнком О.М., повноваження якого підтверджуються наказом №969 від 05.09.2019, з боку відповідача - Авершиним С.В.

Щодо доводів позивача щодо відсутності повноважень у Авершина С.В. на підписання додаткової угоди, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідач в своїх поясненнях стверджує, що додаткова угода з його боку була підписана Авершиним С.В. 20.09.2019 одразу після того як відповідач отримав проект додаткової угоди, підписаний позивачем.

Позивач, в свою чергу, визнає, що додаткова угода з його боку підписана Ніколаєнком О. М ., проте не вказує точної дати підписання та заперечує той факт, що проект додаткової угоди було спочатку підписано позивачем, а тільки після цього - відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, проект додаткової угоди, який містить посилання на час укладення - серпень 2019 року, був направлений відповідачем на адресу позивача 05.09.2019. При цьому, як вбачається з пояснень як позивача, так і відповідача, станом на 20.09.2019 додаткова угода вже містила підписи представників сторін.

Таким чином, у будь-якому випадку, проект додаткової угоди Авершиним С.В. було підписано у проміжок часу між 01.08.2019 - 20.09.2019, а наявність в останнього повноважень на такі дії протягом зазначеного періоду підтверджуються наявними в матеріалах справи довіреністю №141 від 25.03.2019 та наказом №00511/0/5-19 від 03.09.2019.

З матеріалів справи вбачається, що додаткова угода №02003/1/1-19 до договору була підписана саме 20.09.2019, про що свідчить відповідний штрих код із зазначенням номеру та дати.

З приводу аргументів апелянта про те позивачем підписана додаткова угода супровідним листом або шляхом передання уповноваженою особою з відміткою про прийняття на адресу відповідача не направлялась та позивач не повідомляв відповідача про результати розгляду пропозиції останнього щодо змін умов договору та про неукладеність у зв`язку з цими обставинами додаткової угоди, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Саме на положення частини 1 статті 640 Цивільного кодексу України посилається позивач в апеляційній скарзі в обґрунтування своїх доводів у цій частини.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, саме позивач надав суду підписану сторонами додаткову угоду від 20.09.2019.

Відповідно до положень частини 1 статті 642 Цивільного кодексу України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

При цьому ані положеннями статей 640 та 642 Цивільного кодексу України, ані іншими статтями цього кодексу не встановлено вимог щодо обов`язкового направлення акцепту у письмовій формі супровідним листом чи уповноваженою особою із відміткою про отримання, як про е зазначає апелянт, або ж інших конкретних вимог щодо форми надання акцепту.

За викладеного, колегія суддів вважає, що фактичне отримання відповідачем підписаної з боку позивача та скріпленої печаткою позивача додаткової угоди є належним способом повідомлення позивача про акцепт умов запропонованої ним додаткової угоди.

Крім того, на думку колегії суддів, фактично доводи апеляційної скарги позивача в цій частині означають твердження про те, що визначальним у вирішенні питання укладення правочину є не волевиявлення сторін договору, що підтверджені шляхом підписання і проставлення печаток на договорі, а форма направлення акцепту про прийняття умов договору.

Очевидно, що незалежно від форми акцепту та факту його направлення або ненаправлення, Цивільний кодекс України визнає укладеним договір з моменту досягнення згоди сторін з усіх істотних умов, а волевиявлення кожної сторони на таку згоду засвідчується підписами їх представників у договорі, а гіпотетичне підтвердження правової позиції позивача буде означати, що формальний факт направлення або ненаправлення повідомлення про прийняття акцепту вже після підписання договору може впливати на укладеність або неукладеність правочину.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Щодо судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції , які відповідач просив стягнути на його користь, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою у позові, витрати зі сплати судового збору за подання даного позову покладаються на позивача.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у справі заявлено про відшкодування судових витрат, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00грн.

Так, відповідно до вимог частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з приписами статті 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частиною 1 ст. 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Частиною 8 ст. 129 ГПК України, передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Колегією суддів також враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц, де зазначено наступне.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У даному разі, на підтвердження понесених витрат у сумі 25000,00 грн представник відповідача надав копії наступних документів: договору про надання юридичних послуг № 234-1Ф/19 від 01.08.2019, свідоцтва про право на заняття Єршової О.І. адвокатською діяльністю, довідки № 11/ІІ-3 від 11.11.2019 про те, що Єршова О.І. дійсно працює в ТОВ "Юридична компанія "Тацій і партнери" з 20.09.2017 по теперішній час; акту прийому-передачі наданих послуг від 11.11.2019, платіжного доручення № 8160 від 08.11.2019 про сплату 25000,00 грн із призначенням платежу: оплата за надання юр. послуг в Госп. суді по справі 922/2248/19 згідно дог. № 234-1Ф/19 від 01.08.2019.

Оригінали вказаних документів були досліджені судом під час судового засідання.

Так, відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг від 11.11.2019, вартість юридичних послуг склала 25000,00 грн, до яких входило представництво інтересів замовника (участь у судовому розгляді справи) у господарському суді Харківської області, як суді першої інстанції, у справі № 922/2248/19 за позовом Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод ФЕД" до ПрАТ "ФЕД" про визнання договору недійсним в частині, а саме:

- правовий аналіз позовної заяви та розробка правової позиції у справі;

- підготовка та направлення проекту відзиву на позовну заяву;

- підготовка клопотань;

- участь у судових засіданнях.

При цьому, позивач з клопотанням про неспівмірність судових витрат до суду не звертався.

З урахуванням наведеного, витрати на правничу допомогу в сумі 25000,00 грн колегія суддів вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, які відповідач просить стягнути з позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн.

Представник позивача у своїх клопотаннях від 20.01.2020 заперечувала проти цієї вимоги, посилаючись на неспівмірність витрат на послуги адвоката із складністю справи та виконаним адвокатом відповідача обсягом робіт.

Розглянувши заяву відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п.5 ч.1 ст.237, п.2 ч.5 ст.238, п.п.в) п.4 ч.1 ст.282 Господарського процесуального кодексу України за результатами апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції повинен, серед іншого, вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.123 цього Кодексу судові витрати включають також витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі - на професійну правничу допомогу.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідач на підтвердження обставин понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надав суду:

- договір про надання юридичних послуг ;

- акт прийому-передачі наданих послуг;

- платіжне доручення № 520 від 20.01.2020 про сплату відповідачем грошових коштів в розмірі 50000,00 грн.

Відповідно до ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а також розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, згідно з ч.4 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

- складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

- ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Своєю чергою, як вже зазначалося вище, ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України встановлює вимоги про співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, тоді як ч.5 ст.129 цього Кодексу зобов`язує суд враховувати під час вирішення питання про розподіл судових витрат, серед іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відносно обґрунтованості розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу та його (розміру) пропорційності предмету спору, апеляційний суд приймає до уваги наступне:

- відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п.95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., п.п.34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009р., п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006р., п.88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. та п.268 рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

- відповідно до ст.28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017р.) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Наразі, пропорційність є складовим елементом закріпленого ст.8 Конституції України принципом верховенства права, якому за змістом ч.1 ст.11, ч.1 ст.236 Господарського процесуального кодексу України має відповідати будь-яке судове рішення, тоді як покладання на сторону тягарю компенсації неспівмірного розміру понесених іншою стороною витрат на оплату послуг адвоката є несумісним із визначеним ч.1 ст.2 цього Кодексу завданням господарського судочинства, адже матиме фактичний наслідок, тотожний до накладання штрафу.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, ціні позову та (або) значенню справи.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Вищевикладена правова позиція знайшла своє відображення в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 р. у справі № 810/3806/18.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру витрат відповідача на професійну допомогу позивач вказує на відсутність значного обсягу проведених представником відповідача робіт з надання послуг правничої допомоги.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення вимог відповідача про стягнення на його користь 50000,00 грн. в якості відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи та, зокрема, копій документів, поданих позивачем разом із клопотанням про зменшення розміру витрат відповідача на професійну допомогу, між сторонами у справі існують інші спору у інших судових справам - 922/2247/19 та 922/2249/19, з аналогічним предметом спору за іншими договорами оренди. Відзиви ПрАТ "ФЕД" на апеляційні скарги позивача ДП "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" у названих справах є ідентичними відзиву у даній справі - 922/2248/19, При цьому, на відшкодування витрат на правничу допомогу ПрАТ "ФЕД" заявлено також по 50000,00 грн.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача ґрунтується на доводах та аргументах, покладених відповідачем в основу його заперечень в суді першої інстанції.

За викладених обставин, заявлена відповідачем в суді апеляційної інстанції сума витрат на професійну правничу допомогу у даній справі є неспівмірною із складністю справи та виконаним адвокатом відповідача обсягом робіт.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що розмір витрат, пов`язаних із наданням відповідачу професійної правничої допомоги підлягає зменшенню, і у даному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат буде сума у розмірі 15000 грн.

З огляду на вищезазначене, судова колегія вважає за необхідне ухвалити додаткову постанову до постанови Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2020р. про стягнення з державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" на користь приватного акціонерного товариства "ФЕД" 15000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України за перегляд справи в апеляційному порядку.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 12.11.2019 у справі № 922/2248/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.11.2019 у справі № 922/2248/19 залишити без змін.

Стягнути з державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" (61023, м. Харків, вул. Сумська, буд. 132, ) на користь приватного акціонерного товариства "ФЕД" (61023, м. Харків, вул. Сумська, буд. 132, ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 15000,00 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний судовий наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 10.02.2020.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін