СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2020 р. Справа № 922/2306/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Істоміна О.А. , суддя Зубченко І.В.

за участю секретаря судового засідання Казакової О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Мироненко І.С., свідоцтво про прав на заняття адвокатською діяльністю №1907 Серія ХВ №000184 від 12.10.2016р.; договір про надання правової допомоги №1 від 13.11.2019р.; ордер Серія ХВ №1188 від 13.11.2019 р.;

відповідач - ФОП Пікун Р.І. (особисто), паспорт Серія НОМЕР_1 від 21.02.2000р., Самойленко Л.В., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №550 від 10.01.1995р.; договір на надання правової допомоги адвокатом б/н від 28.01.2020р.; ордер Серія ХВ №000147 від 28.01.2020 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.3727) на рішення господарського суду Харківської області від 04.11.2019 (повний текст складено 13.11.2019, суддя Пономаренко Т.О.) у справі №922/2306/19

за позовом Фізичної особи-підприємця Омельченка Олега Миколайовича, м.Харків,

до Фізичної особи-підприємця Пікуна Романа Івановича, м. Харків,

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець Омельченко Олег Миколайович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Пікуна Романа Івановича, в якій просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 205 652,96 грн., з яких: 173 000,00 грн. - основна заборгованість, 8 265,00 грн. - пеня, 19 197,36 грн. - інфляційні нарахування та три проценти річних в розмірі 5 190 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за договором оренди нежитлових приміщень №5 від 17.05.2012 в частині повного та своєчасної сплати орендних платежів, у зв`язку з чим за останнім утворилась заборгованість за період з лютого 2016 по серпень 2017 в розмірі 72200 грн. та з грудня 2018 по травень 2019 в розмірі 100800 грн. Також позивачем нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 5190 грн. та інфляційні втрати в розмірі 19197,36 грн. на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, а також пеню в розмірі 8265 грн. на підставі п.1 додаткової угоди №5 від 01.08.2013 до договору оренди нежитлових приміщень №5 від 17.05.2012.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.11.2019 у справі №922/2306/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Пікуна Романа Івановича на користь Фізичної особи - підприємця Омельченка Олега Миколайовича основний борг у розмірі 89 000 грн., пеню у розмірі 1 377, 60 грн., інфляційні втрати у розмірі 17 555, 95 грн., 3% річних у розмірі 2 670 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції встановив, що з січня 2019 відповідач фактично не використовував орендовані нежитлові приміщення, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення основного боргу задовольнив частково, на суму 89000 грн. (за період з лютого 2016 по серпень 2017 в розмірі 72200 грн. та за грудень 2018 в розмірі 16800 грн.).

Позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені задоволено місцевим господарським судом частково з тих підстав, що нарахування вказаних сум є правомірним лише на суму основного боргу в розмірі 89000 грн.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача 89000 грн. основного боргу, пені в розмірі 1377,60 грн., інфляційних втрат в розмірі 17555,95 грн., 3% річних в розмірі 2670 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що з 14.08.2017 право власності на орендовані ним приміщення перейшло від позивача до фізичної особи ОСОБА_1 , проте, відповідача про ці обставини повідомлено не було. Відповідач вважає, що позивач не має права на подання позову у цій справі, оскільки він не є власником спірних приміщень. Як зазначає позивач, він своєчасно та в повному обсязі сплачував орендні платежі, однак, не в касу орендодавця, як це передбачено п.2.5 договору, а готівкою, особисто орендодавцю, у зв`язку з чим у позивача відсутні квитанції про оплату. Відповідач вказує на те, що він користувався орендованим приміщенням включно до 31.12.2018, а 01.01.2019 направив позивачу поштою повідомлення про дострокове розірвання договору оренди №5 від 17.05.2012.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує та зазначає, зокрема, про те, що 14.08.2017 до фізичної особи ОСОБА_1 перейшло право власності на спірні нежитлові приміщення, та відповідно, права та обов`язки орендодавця за договором оренди №5 від 17.05.2012, з огляду на приписи ч.1 ст.770 Цивільного кодексу України. Разом із тим, як зазначає відповідач, 14.08.2017 між ним та фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір про здійснення спільної діяльності, за умовами якого, ФОП Омельченко О.М. здійснює нагляд за орендованими відповідачем нежитловими приміщеннями, вчиняє всі необхідні дії, спрямовані на отримання заборгованості за орендну плату, в тому числі, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення на свою користь заборгованості з орендаря. За вказаних обставин, позивач вважає, що він має право на звернення до суду з цим позовом. Позивач зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Відповідач надав суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема, вказує на те, що договір про спільну діяльність від 14.08.2017 був поданий позивачем суду першої інстанції лише після того, як відповідач під час розгляду справи дізнався про зміну власника орендованих нежитлових приміщень та повідомив про це суд.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

17.05.2012 року між Фізичною особою-підприємцем Омельченком Олегом Миколайовичем (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Пікуном Романом Івановичем (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №5 (далі-договір оренди) (а.с.23 т.1).

Відповідно до п.1.1 договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину окремого нежитлового приміщення орендодавця за адресою: вул. Академіка Павлова, 317, площею 140 кв. м. на першому поверсі.

Нежитлове приміщення належить орендодавцю на праві власності (п.1.2.договору оренди).

Передача і повернення орендодавцю нежитлового приміщення здійснюється за актом приймання-передачі, підписання якого свідчить про його фактичну передачу і приймання (п.1.3.договору оренди).

Орендна плата за цим договором складається з плати за користування приміщенням (п.2.1.договору оренди).

Згідно п.2.2, п.2.3 договору оренди, орендна плата становить 16 800 грн. в місяць та сплачується щомісячно в термін до 10-го числа поточного місяця. Факт наданих послуг підтверджується актом, пред`явленим орендодавцем

Орендна плата сплачується готівкою через касу орендодавця (п.2.5.договору оренди).

В п.3.1 договору оренди сторони узгодили строк оренди - з 01 червня 2012 року по 30 травня 2013 року.

Договір оренди набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п.6.4 договору).

17.05.2012 року сторони підписали акт приймання-передачі нежитлового приміщення (а.с.24 т.1).

Додатковою угодою №5 від 28.05.2013 до договору оренди, сторони за взаємною згодою продовжили строк оренди - з 30.05.2013 року по 29.05.2014 року (а.с.25 т.1).

01.08.2013 року сторони уклали додаткову угоду №5 до договору оренди, якою доповнили договір оренди пунктом 5.3, відповідно до якого, за порушення строків, вказаних в п.2.3 договору, орендодавець має право стягнути з орендаря пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (а.с.26 т.1).

27.05.2014 року сторони підписали додаткову угоду №5 до договору оренди, якою продовжили строк оренди - з 01.06.2014 по 31.05. 2015 року (а.с.27 т.1).

Також вказаною додатковою угодою доповнено договір оренди пунктом 6.6, наступного змісту: «У разі, якщо орендар продовжує користуватися орендованими приміщеннями після закінчення терміну договору, і при відсутності заперечень з боку орендодавця протягом місяця, договір вважається відновленим на той самий строк і на тих же умовах, які були раніше встановлені договором, при цьому кількість таких поновлень не обмежено.

Як свідчать матеріали справи, 07.12.2015 позивач отримав повідомлення відповідача №1/12 від 02.12.2015 про бажання розірвати договір оренди №5 від 17.05.2012 (а.с.206 т.1), проте, сторони не заперечують факт продовження договірних відносин.

Позивач зазначає про те, що відповідач в період з лютого 2016 по серпень 2017 сплачував орендну плату у розмірі, меншому ніж встановлено договором (13000 грн. замість 16800 грн.), у зв`язку з чим за останнім утворилась заборгованість в розмірі 72200 грн.

На підтвердження часткової оплати відповідачем орендних платежів, позивач надав суду квитанції № 11225 від 11.04.2016 на суму 13000 грн., № 11234 від 31.05.2016 на суму 13000 грн., № 11243 від 10.07.2016 на суму 13000 грн., № 11264 від 10.12.2016 на суму 13000 грн. (а.с.179 т.1).

За період з грудня 2018 по травень 2019, як зазначає позивач, відповідач взагалі не сплачував орендну плату, а тому заборгованість за вказаний період складає 100800 грн.

Позивач надав суду заяву свідка - ОСОБА_1 від 29.09.2019, в якій свідок повідомила про те, що в період з лютого 2016 року по серпень 2017 року ФОП Пікун Р. І. неповністю сплачував орендну плату, а саме в розмірі 13000 грн., а з грудня 2018 року взагалі перестав надавати кошти за користування приміщенням. Також, як зазначає ОСОБА_1 , вона особисто була свідком, і їй безпосередньо відомо те, що за ті місяці коли орендна плата отримувалась ФОП Омельченком О. М., останній надавав ФОП Пікуну Р. І. квитанції для підтвердження надання послуг з оренди спірного нежитлового приміщення, а деякі з квитанцій свідок передавала відповідачу особисто за проханням Омельченка О. М. (а.с.182 т.1).

11.03.2019 року ФОП Омельченко О.М. надіслав відповідачу претензію, з вимогою протягом одного календарного тижня сплатити заборгованість за договором оренди №5 від 17.05.2012 у загальному розмірі 165 763,40 грн. (а.с.28-29 т.1).

Факт направлення вказаної претензії підтверджується описом вкладення в цінний лист, поштовою накладною та чеком від 15.03.2019 (а.с.30-31 т.1).

17.05.2019 позивач направив відповідачу пропозицію про розірвання договору оренди нежитлових приміщень №5 від 17.05.2012, що підтверджується описом вкладення до цінного листа, поштовою накладною та фіскальним чеком від 17.05.2019 (а.с.34-38 т.1).

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає про те, що він користувався орендованим приміщенням до 31.12.2018 включно та сплачував орендну плату в повному обсязі.

Як зазначає відповідач, квитанції про оплату орендних платежів він не від позивача не отримував, оскільки грошові кошти передавав йому особисто готівкою.

Також відповідач посилається на те, що позивач перешкоджав здійсненню ним господарської діяльності, у зв`язку з чим, 25.01.2019 відповідач направив позивачу повідомлення про розірвання договору оренди №5 від 17.05.2019, на підтвердження чого надав копію поштового конверту та поштове повідомлення (а.с.198-201 зворот т.1).

Відповідач вказує на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції він дізнався про те, що позивач з 14.08.2017 не є власником спірних нежитлових приміщень.

До матеріалів справи відповідач надав інформаційну довідку з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно №181283591, відповідно до якої, 14.08.2017 ОСОБА_1 набула право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:8,12-:-25 в нежитловій будівлі літ. «А-2», загальною площею 247,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.165 т.1).

Позивач, на підтвердження наявності у нього права на звернення до суду з цим позовом про стягнення з відповідача заборгованості, надав суду договір про здійснення спільної діяльності від 14.08.2017, укладений між ним та фізичною особою ОСОБА_1 (а.с.180 т.1).

Відповідно до п.1.1 вказаного договору, сторони дійшли згоди про здійснення спільної діяльності у сфері нагляду та контролю за нежитловими приміщеннями першого поверху № 1-:-8, 12-:-25 в нежитловій будівлі літ. "А-2" загальною площею 247,4 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що надалі іменується нежитлові приміщення, та належать ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2017 року № 917, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Трубніковою І.О.

За умовами п.2.1 зазначеного договору про спільну діяльність, для досягнення мети, вказаної у п. 1.1. цього договору, ФОП Омельченко О.М. здійснює нагляд за нежитловими приміщеннями, а саме: контролює збереження майна, його придатність до використання, своєчасну сплату орендарями орендної плати та комунальних послуг за користування нежитловими приміщеннями, здачу-приймання нежитлових приміщень орендарям, контроль за дотриманням орендарями умов договорів оренди нежитлових приміщень, вчиняє усі необхідні дії, передбачені законом, спрямовані на отримання заборгованості за орендну плату за користування нежитловими приміщеннями, в тому числі шляхом звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості на свою користь з подальшим розподілом утриманих грошей між сторонами в порядку п.5.1 цього договору.

Для вчинення дій фізичною особою-підприємцем Омельченко О.М., передбачених п. 2.1. цього договору, достатньо отримання усної згоди ОСОБА_1 (п.2.3 договору про спільну діяльність).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і укладення на невизначений строк (п.6.1 договору про спільну діяльність).

Судова колегія враховує наступне.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною першою статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

У разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця (стаття 770 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, договір оренди нежитлових приміщень був укладений між сторонами на строк до 30.05.2013.

Додатковою угодою №5 від 28.05.2013 строк оренди було продовжено до 29.05.2014.

Додатковою угодою №5 від 27.05.2014 строк оренди продовжено до 31.05.2015 та доповнено договір оренди пунктом 6.6, відповідно до якого, у разі, якщо орендар продовжує користуватися орендованими приміщеннями після закінчення терміну договору, і за відсутності заперечень з боку орендодавця протягом місяця, договір вважається поновленим на той самий строк і на тих же умовах, які були раніше встановлені договором, при цьому кількість таких поновлень не обмежено.

Позивач та відповідач не заперечують, що після 31.05.2015 договір оренди автоматично поновлювався на наступні роки, договірні відносини тривали.

Відповідач підтверджує факт користування ним орендованими приміщеннями з 17.05.2012 до 31.12.2018 включно.

Відповідно до п.1.2 договору, нежитлове приміщення належить орендодавцю на праві власності.

З матеріалів справи вбачається, що 14.08.2017, на підставі договору купівлі-продажу, право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:8,12-:-25 в нежитловій будівлі літ. «А-2», загальною площею 247,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 перейшло від Омельченка О.М. до фізичної особи ОСОБА_1 , що підтверджується інформацію з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно №181283591 (а.с.165 т.1).

Враховуючи наведене, з 14.08.2017 позивач, відповідно до ч.1 ст.770 Цивільного кодексу України, втратив права та обов`язки орендодавця за договором оренди нежитлових приміщень №5 від 17.05.2012, оскільки вони перейшли до нового власника нежитлових приміщень - ОСОБА_1

За умовами п.2.3 договору, орендна плата сплачується орендарем кожного місяця в строк до 10-числа поточного місяця.

За наведених обставин, позивач має право вимагати від відповідача сплати орендних платежів з дня фактичної передачі останньому приміщення в користування за актом від 17.05.2012 по 14.08.2017, оскільки право власності позивача на нежитлові приміщення припинилося 14.08.2017, тоді як, орендна плата сплачується орендарем до 10-числа поточного місяця.

Згідно п.2.2 договору оренди, орендна плата становить 16 800 грн. в місяць.

Орендна плата сплачується готівкою через касу орендодавця (п.2.5.договору оренди).

Позивач зазначає про те, що відповідач в період з лютого 2016 по серпень 2017, в порушення п.2.2 договору, сплачував орендну плату не в повному обсязі, а саме, 13000 грн. замість 16800 грн.

Відповідач проти доводів позивача заперечує та зазначає про те, що орендна плата сплачувалася ним своєчасно та в повному обсязі.

З огляду на приписи ст.74 ГПК України, саме на відповідача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами факт сплати ним орендних платежів та відсутність заборгованості.

Втім, відповідачем не надано суду доказів оплати ним в період з лютого 2016 по серпень 2017 орендної плати в розмірі, встановленому п.2.2 договору.

Відповідач посилається на те, що квитанції про оплату орендних платежів він від позивача не отримував, оскільки грошові кошти передавав йому особисто готівкою.

Такі доводи відповідача не можуть бути прийняті судом, оскільки за умовами п.2.5 договору, грошові кошти відповідач був зобов`язаний сплачувати через касу орендодавця. Будь-які докази оплати відповідач суду не представив.

Відповідач також посилається на те, що відповідач, в порушення п.2.3 договору оренди, не надавав йому акти наданих послуг.

Втім, акт наданих послуг, за змістом п.2.3 договору, є підтвердженням факту надання позивачем в користування відповідачу приміщення, а не сплати відповідачем коштів за таке користування.

За відсутності доказів оплати відповідачем орендних платежів за період з лютого 2016 по серпень 2017 в повному обсязі, судова колегія приходить до висновку про порушення відповідачем умов п.2.3 договору.

Враховуючи диспозитивне право позивача на визначення розміру позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості з орендних платежів за період з лютого 2016 по серпень 2017 в розмірі 72200 грн.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з орендних платежів за період з грудня 2018 по травень 2019 в розмірі 100800 грн. не підлягають задоволенню, оскільки 14.08.2017 позивач втратив права орендодавця за договором оренди №5 від 17.05.2012, та, відповідно, право на отримання орендної плати від відповідача.

Позивач посилається на те, що він має право на стягнення з відповідача орендної плати за період після 14.08.2017 на підставі договору про здійснення спільної діяльності від 14.08.2017, укладеного між ФОП Омельченко О.М. та фізичною особою ОСОБА_1 (а.с.180 т.1).

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст.761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Як вже встановлено, з 14.08.2017 орендодавцем за договором оренди №5 від 17.05.2012 є новий власник нерухомого майна - ОСОБА_1

Укладення між ФОП Омельченко О.М. та фізичною особою ОСОБА_1 договору від 14.08.2017 свідчить про здійснення ними спільної діяльності у сфері нагляду та контролю за нежитловими приміщеннями, втім, не є доказом переходу до позивача прав орендодавця в розумінні ст.761 Цивільного кодексу України.

Пункт 2.1 договору про спільну діяльність, яким передбачено право ФОП Омельченко О.М. на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з орендаря на свою користь, оцінюється судом як право ФОП Омельченка О.М. подавати позов до суду від імені ОСОБА_1 (орендодавця за договором) та в її інтересах.

Відповідно до ч.2 ст.45 ГПК України, позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Враховуючи, що з 14.08.2017 позивач втратив права орендодавця, у нього відсутнє право на стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період з грудня 2018 по травень 2019, за захистом якого він звернувся.

З огляду на викладене, доводи позивача про наявність у нього права на стягнення з відповідача орендної плати за вказаний період є безпідставними та не приймаються судом.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 8625 грн., судова колегія зазначає наступне.

З позовної заяви вбачається, що позивачем нараховану пеню на заборгованість за зобов`язаннями грудня 2018 та січня - травня 2019.

Враховуючи, що у позивача відсутнє право на отримання орендної плати від відповідача за вказані місяці, позовні вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основної вимоги про стягнення заборгованості з орендних платежів за період з грудня 2018 по травень 2019, в задоволенні якої судом відмовлено.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 5190 грн., нарахованих на заборгованість за зобов`язаннями лютого - грудня 2016, січня - серпня 2017, грудня 2018, січня-травня 2019.

Позивач в позові та в письмових поясненнях від 16.08.2019 (а.с.73 зворот т.1) зазначає про те, що три проценти річних розраховані ним за кожен рік окремо.

Позивачем, зокрема, вказано, що за період з лютого по грудень 2016 заборгованість відповідача складала 41800 грн., за період з січня по серпень 2017 - 30400 грн.

Обраховуючи 3% річних за кожен рік прострочення, позивач вказав, що за 2016 рік 3% річних складають 1254 грн. (41800*3/100), за 2017 рік - 912 грн. (30400*3/100).

Таким чином, 3% річних розраховано позивачем за кожен рік, виходячи із загальної суми заборгованості за відповідний рік.

Судова колегія зазначає, що розрахунок 3 % річних виконується за формулою:

Сума 3% річних = С х 3 х Д / 365 / 100, де,

С - сума заборгованості;

Д - кількість днів прострочення.

Таким чином, для перевірки правильності нарахування позивачем 3% річних суду необхідно встановити період нарахування, а саме, кількість днів прострочення та суму заборгованості, на яку здійснюється нарахування.

Втім, із розрахунку позивача взагалі неможливо встановити кількість днів прострочення, оскільки позивач застосував помилкову формулу для обрахування 3% річних за рік, без зазначення кількості днів прострочення чи конкретного періоду нарахування за кожним платежем окремо.

Оскільки основна заборгованість за зобов`язаннями лютого - грудня 2016 та січня - серпня 2017 відповідачем сплачена не була, а кількість днів прострочення позивачем не вказано, також неможливо встановити дату припинення нарахування 3% річних за кожним платежем.

За вказаних обставин, у суду відсутня можливість здійснити власний перерахунок 3% річних за правильною формулою, оскільки позивачем не надано суду необхідних та достатніх вихідних даних для здійснення розрахунку, а саме, не вказано періоди чи кількість днів нарахування 3% річних за кожним платежем.

Враховуючи, що позивачем не надано суду обґрунтованого розрахунку 3% річних, судова колегія приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих на заборгованість за зобов`язаннями лютого - грудня 2016 та січня - серпня 2017.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих на заборгованість за зобов`язаннями грудня 2018, січня-травня 2019 не підлягають задоволенню, оскільки у ФОП Пікуна Р.І. відсутні зобов"язання перед ФОП Омельченко О.М. за вказаний період, як перед орендодавцем.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 19197,36 грн., судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Позивачем надано суду детальний розрахунок інфляційних втрат (а.с.74-109 т.1), з якого вбачається, що інфляційні втрати нараховані позивачем на заборгованість за зобов`язаннями червня - грудня 2016, січня - серпня 2017, грудня 2018, січня - травня 2019.

Враховуючи встановлений факт прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати орендних платежів за червень - грудень 2016 та січень-серпень 2017, позивачем правомірно нараховано відповідачу інфляційні втрати:

за зобов`язаннями червня 2016 за період з червня 2016 по квітень 2019 в розмірі 1440,92 грн.;

за зобов`язаннями липня 2016 за період з липня 2016 по квітень 2019 в розмірі 1451,42 грн.;

за зобов`язаннями серпня 2016 за період з серпня 2016 по квітень 2019 в розмірі 1456,68 грн.;

за зобов`язаннями вересня 2016 за період з вересня 2016 по квітень 2019 в розмірі 1472,50 грн.;

за зобов`язаннями жовтня 2016 за період з жовтня 2016 по квітень 2019 в розмірі 1379,27 грн.;

за зобов`язаннями листопада 2016 за період з листопада 2016 по квітень 2019 в розмірі 1238,20 грн.;

за зобов`язаннями грудня 2016 за період з грудня 2016 по квітень 2019 в розмірі 1149,12 грн.;

за зобов`язаннями січня 2017 за період з січня 2017 по квітень 2019 в розмірі 1104,97 грн.;

за зобов`язаннями лютий 2017 за період з лютого 2017 по квітень 2019 в розмірі 1051,60 грн.;

за зобов`язаннями березня 2017 за період з березня 2017 по квітень 2019 в розмірі 1003,57 грн.;

за зобов`язаннями квітня 2017 за період з квітня 2017 по квітень 2019 в розмірі 918,63 грн.;

за зобов`язаннями травня 2017 за період з травня 2017 по квітень 2019 в розмірі 876,54 грн.;

за зобов`язаннями червня 2017 за період з червня 2017 по квітень 2019 в розмірі 816,53 грн.;

за зобов`язаннями липня 2017 за період з липня 2017 по квітень 2019 в розмірі 743,83 грн.;

за зобов`язаннями серпня 2017 за період з серпня 2017 по квітень 2019 в розмірі 734,76 грн.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в загальному розмірі 16838,54 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 2358,82, нарахованих на заборгованість за зобов`язаннями грудня 2018 та січня - травня 2019, не підлягають задоволенню, з тих підстав, що є похідними від основної вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати за вказаний період, в задоволенні якої судом відмовлено.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не повно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення господарського суду Харківської області від 04.11.2019 року у справі №922/2306/19 скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнення з відповідача на користь позивача 72200 грн. основного боргу та 16838,54 грн. інфляційних втрат. В задоволенні решти позовних вимог - слід відмовити.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат колегія суддів керується положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки у спорах, що виникають при виконанні договорів судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1335, 40 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позову, а з позивача на користь відповідача підлягають стягненню 2624,07 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, керуючись ст.129, ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.1 ч.1 ст.277, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 04.11.2019 року у справі №922/2306/19 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Пікуна Романа Івановича ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи- підприємця Омельченка Олега Миколайовича ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) 72 200 грн. основного боргу, інфляційні втрати в розмірі 16838,54 грн., 1335,40 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позову.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Омельченка Олега Миколайовича ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Фізичної особи- підприємця Пікуна Романа Івановича ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) 2624,07 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.02.2020р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя О.А. Істоміна

Суддя І.В. Зубченко