ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2020 р. Справа№ 910/13368/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Буравльова С.І.

Пашкіної С.А.

за участю секретаря судового засідання Бовсунівської Л.О.

Представники сторін:

від позивача не з`явився

від відповідача Опанасенко Б.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 (повний текст складено 28.11.2019)

у справі №910/13368/19 (суддя Босий В.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"

до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

про стягнення 99 00,00 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" про стягнення 99000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ "СК "АРКС", на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №161839а8к3 від 06.06.2018, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем, відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України, отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 по справі №910/13368/19 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" суму страхового відшкодування у розмірі 99000,00 грн та судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Ухвалюючи зазначене рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення з відповідача сума страхового відшкодування підтверджена позивачем належними та допустимими доказами.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Українська транспортна страхова компанія" звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 скасувати та постановити нове, яким позовні відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що на момент ДТП водій ОСОБА_1 не мав законних підстав для керування транспортним засобом - автомобілем "Volkswagen", реєстраційний номер НОМЕР_2 , оскільки термін перебування на території України вищезазначеного автомобіля закінчився 17.05.2018.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2019 по справі №910/13368/19 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сітайло Л.Г. судді: Пашкіна С.А., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2019 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду на 29.01.2020.

В судовому засіданні 29.01.2020 представник відповідача надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

06 червня 2018 року між ПАТ "СК "АХА Страхування" (після зміни найменування - ПАТ "СК "АРКС") (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №161839а8к3 (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору, об`єктом страхування є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом, а саме: автомобілем марки "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_1 , на випадок настання страхових випадків, зокрема, пошкодження чи знищення транспортного засобу, його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. Строк дії Договору: з 08.06.2018 по 07.06.2019.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання, у разі настання страхового випадку, здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується зі статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується, у разі настання певної події (страхового випадку), виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

23 жовтня 2018 року в м. Києві на вул. Жилянській сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля марки "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля марки "Volkswagen", реєстраційний номер НОМЕР_2 , а саме: ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки "Volkswagen", не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем марки "Toyota", чим спричинено механічні пошкодження обом автомобілям.

Факт скоєння ДТП підтверджується довідкою № НОМЕР_3 про дорожньо-транспортну пригоду, складену Управлінням патрульної поліції у місті Києві.

Зазначена ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 п. 10.4 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2018 у справі №761/42839/18, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі страхових актів №АХА2425276 від 12.11.2018, №АХА2429728 від 27.11.2018 та №АХА2441307 від 22.01.2019 позивач, виконуючи свої зобов`язання за Договором, здійснив відшкодування завданої страхувальнику, внаслідок спірної ДТП, шкоди у розмірі 233522,96 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №513709 від 13.11.2018, №517182 від 28.11.2018 та №530106 від 23.01.2019.

Частиною першою статті 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування.

Згідно зі статтями 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Нормами статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування», передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування, до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

З матеріалів справи та положень статей 512, 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» вбачається, що позивач набув право вимоги до відповідача в порядку суброгації.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування», від дня страхового випадку, внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля марки Volkswagen", реєстраційний номер НОМЕР_2 , застрахована ПАТ "УТСК" на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/3897886.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Таким чином, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.

За змістом ст. 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, може бути визначено як експертом, так і аварійним комісаром.

Належним доказом розміру відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, може бути висновок особи, яка згідно з чинним законодавством України має право на проведення експертної оцінки майна (суб`єкт оціночної діяльності або аварійний комісар).

Як вбачається зі звіту №239/18 про оцінку вартості майнової шкоди, завданої власнику транспортного засобу "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_1 , складеного 26.11.2018 суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Ковтуном В.І., вартість відновлювального ремонту, з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу автомобіля "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 248960,65 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що матеріалами справи належним чином підтверджено вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля марки "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 248960,65 грн.

На виконання зобов`язань за Договором, сплачено відшкодування завданої страхувальнику внаслідок спірної ДТП шкоди у розмірі 233522,96 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №513709 від 13.11.2018, №517182 від 28.11.2018 та №530106 від 23.01.2019.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, який обмежений розміром ліміту відповідальності (100000,00 грн) та франшизи (1000,00 грн) за полісом №АМ/3897886, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 99000,00 грн є правомірними та підлягають задоволенню.

Доводи апелянта, що водій ОСОБА_1 не мав законних підстав для керування транспортним засобом - автомобілем "Volkswagen", реєстраційний номер НОМЕР_2 , оскільки термін перебування на території України останнього закінчився 17.05.2018, колегією суддів визнано безпідставними, з огляду на наступне.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України).

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права.

Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. При цьому, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 380 Митного кодексу України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Транспортні засоби особистого користування, що класифікуються за товарною позицією 8903, згідно з УКТ ЗЕД, можуть використовуватися громадянами, які ввезли їх в Україну, а також громадянами-резидентами та громадянами-нерезидентами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення, за умови використання транспортного засобу від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Згідно з пунктом 1.4 частини першої статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та частини четвертою статті 397 Цивільного кодексу України особами, відповідальність яких застрахована, вважаються страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом.

Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, для вирішення питання, чи є особа, яка керувала під час скоєння ДТП транспортним засобом, особою, відповідальність якої застрахована відповідно до норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умов договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, дослідженню підлягають обставини правомірності володіння такою особою зазначеним транспортним засобом.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, колегією суддів не встановлено заволодіння застрахованим автомобілем "Volkswagen" неправомірним способом водієм ОСОБА_1 , тому посилання відповідача на відсутність підстав для виплати страхової суми страховою компанією, яка застрахувала цей автомобіль, є безпідставними.

Лист вих.№4319/7/25-70-18-02/26 від 19.04.2019 Чернігівської митниці ДФС також не підтверджує незаконне заволодіння винуватцем ДТП забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що скаржником не надано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 76-77 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу - автомобіля Volkswagen", реєстраційний номер НОМЕР_2 на момент скоєння ДТП, чи доказів відсутності посвідчення водія у фізичної особи ОСОБА_1 .

Таким чином, факт неправомірності керування забезпеченим транспортним засобом винуватцем ДТП відповідачем не доведений і судом апеляційної інстанції не встановлений.

Виходячи з аналізу положень статті 627 Цивільного кодексу України та статті 44 Господарського кодексу України України, сторони є не лише вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, але й здійснюють власну діяльність на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Відповідачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено спеціальних заборон щодо страхування автомобілів, ввезених в Україну на умовах тимчасового ввезення для особистого користування.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції приймає до уваги те, що договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АМ/3897886) недійсним не визнавався.

В той же час, колегія суддів зазначає, що порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб. Зазначені обставини, а також обставини неправомірного перебування забезпеченого транспортного засобу на території України під час скоєння ДТП, не є підставою для звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом повно та всебічно досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 по справі №910/13368/19 відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак передбачених законом підстав для зміни та скасування оскаржуваного рішення немає.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 по справі №910/13368/19 без змін.

2.Справу №910/13368/19 передати до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 03.02.2020.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.І. Буравльов

С.А. Пашкіна