ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2020 р. Справа№ 910/12612/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Поляк О.І.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Шох С.М.;

від відповідача : Царенко Є.П.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Держвуглепостач"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 року (повний текст складено 04.12.2019)

у справі №910/12612/19 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська"

до Державного підприємства "Держвуглепостач"

про стягнення 2 749 495, 10 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Держвуглепостач" про стягнення 2 749 495,10 грн., у тому числі 2 622 033, 50 грн. - основного боргу, 117 109, 00 грн. - пені та 10 352, 60 грн. - 3 % річних.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач належним чином та у повному обсязі не виконав зобов`язання за договором № 29-07/2016 від 29.07.2016 в частині сплати вартості послуг за переробку вугілля.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Держвуглепостач" на користь Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" 58 698 грн. 16 коп. - пені, 10 352 грн. 60 коп. - 3% річних та 41 242 грн. 44 коп. - судового збору.

Закрито провадження у справі № 910/12612/19 в частині вимог про стягнення з Державного підприємства "Держвуглепостач" на користь Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" 2 622 033 грн. 50 коп. - заборгованості.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції встановив, що відповідачем після відкриття провадження у справі було сплачено грошові кошти у сумі 2 700 000, 00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені та 3 % річних, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем було невірно здійснено нарахування пені, а саме застосовано подвійну ставку НБУ, тоді як відповідно до п. 5.12 договору вказано лише одну облікову ставку НБУ для нарахування пені.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Держвуглепостач" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 року по справі №910/12612/19 в частині стягнення з відповідача 58 698 грн. 16 коп. - пені, 10 352 грн. 60 коп. - 3% річних та 41 242 грн. 44 коп. - судового збору та в цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до п. 4.1. договору для оплати виконаних робіт на підставі виставлених рахунків є підписання між сторонами пакету документів. А тому, позивач, не виконавши свого зобов`язання по наданню відповідачеві балансів переробки давальницької сировини, не мав підстав складати рахунки до оплати та виставляти їх відповідачеві. Крім того, суд першої інстанції не постановив ухвали про розгляд та відмову у задоволенні клопотання відповідача щодо призначення експертизи, як того вимагає ГПК України. Також, на думку апелянта, відповідач відповідно до ч. 4 ст. 612 ЦК України та ч. 3 ст. 220 ГК України не є просточившим боржником, оскільки позивач сам прострочив своє зобов`язання по відвантаженню вугільного конденсату у обсязі 5 327,396 тонн. Судом першої інстанції було безпідставно покладено на відповідача судовий збір, який був сплачений позивачем у повному обсязі, зокрема, за вимогу про стягнення суми основної заборгованості, провадження щодо якої було закрито.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи між суддями від 24.12.2019 року, справу №910/12612/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуюча суддя; судді - Смірнова Л.Г., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі № 910/12612/19 та призначено розгляд справи на 29.01.2020.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з перебуванням суддів Смірнової Л.Г. та Алданової С.О., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустках, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/12612/19 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Дідиченко М.А., судді - Поляк О.І., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства "Держвуглепостач" прийнято до розгляду визначеному складі суддів.

Позиції учасників справи

27.01.2020 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заявлені клопотання та результати їх розгляду

Також, у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити без руху апеляційну скаргу у зв`язку з несплатою апелянтом судового збору у встановленому розмірі.

В обґрунтування даного клопотання позивач зазначив, що позивач, звертаючись до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, сплатив судовий збір у розмірі 41 242,44 грн., а тому, відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/2093/15 від 12.11.2015, відповідач повинен був сплатити 61 863,66 грн. судового збору при подачі апеляційної скарги.

Колегія суддів, у нарадчій кімнаті, дійшла до висновку про відхилення клопотання позивача про залишення без руху апеляційної скарги з наступних підстав.

Статтею 260 ГПК України передбачено, що апеляційна скарга, оформлена порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, залишається судом без руху.

Відповідно до пункту 2 частини 3 ст. 258 ГПК України до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір" від 08.07.2011 N 3674 - VI (далі - Закон "Про судовий збір").

Відповідно до частини 4 статті 6 Закону України "Про судовий збір" якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

За подання апеляційної скарги на рішення суду ставки судового збору встановлюються у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункти 1, 4 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір").

Отже, судовий збір за подання апеляційної скарги щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині стягнутих 58 698,16 грн. пені та 10 352,60 грн.- 3% річних складає 2 881,50 грн., оскільки пропорційно визначена сума судового збору від розміру оспорюваної суми є меншою від встановленого підпунктом 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 02.08.2019 у справі № 905/1879/18 та від 31.07.2019 у справі № 905/105/19.

Як вбачається з платіжного доручення № 1100 від 10.12.2019, апелянтом було сплачено 2 881,50 грн. судового збору, а тому підстав для залишення апеляційної скарги без руху у суду апеляційної інстанції не було.

Посилання позивача на інформаційний лист Вищого господарського суду України від 12.11.2015 р. N 01-06/2093/15 колегія суддів вважає відхиляє, оскільки даний лист надавав роз`яснення щодо практики застосування Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 N 484-VIII), тоді як після 12.11.2015 до Закону України «Про судовий збір» вносились зміни, а саме ст. 6 Закону України «Про судовий збір» було доповнено ч. 4, яка наводилась раніше.

Більш того, інформаційний лист Вищого господарського суду України від 12.11.2015 р. N 01-06/2093/15 носить рекомендаційний характер та не є обов`язковим для господарських судів.

Також, колегія суддів відзначає, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливості залишення апеляційної скарги без руху після відкриття апеляційного провадження у справі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

29.07.2016 між Публічним акціонерним товариством «Центральна збагачувальна фабрика «Комсомольська» (виконавець) та Державним підприємством «Держвуглепостач» (замовник) укладено договір переробки вугілля № 29-07/2016 від 29.07.2016, відповідно до умов якого позивач зобов`язався приймати від відповідача рядове вугілля, проводити роботи по його переробці та передавати вугільний концентрат відповідачу, а відповідач - передати позивачу вугілля для переробки, прийняти результати робіт та оплатити їх вартість.

Згідно до пункту 1.3 договору найменування, орієнтовна кількість, марочний склад, якісні показники рядового вугілля/вугільного концентрату, ціна переробки 1 тонни рядового вугілля та інші відомості, необхідні для виконання даного договору, обумовлююється сторонами в специфікаціях, які є невід`ємними частинами договору.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що оплата робіт із збагачення рядового вугілля проводиться відповідачем протягом 5 банківських днів з дати надання відповідачем рахунків на оплату, складених виконавцем на підставі підписаних сторонами «балансів переробки давальницької сировини» за звітний місяць, актів приймання-передачі вугільного концентрату за звітний місць, актів приймання-передачі виконаних робіт за звітний місяць. Оплата робіт за цим договором проводиться лише за обсяг переробленого рядового вугілля, концентрат з якого було відвантажено позивачем згідно умов договору та по якому сторони підписали акти приймання-передачі вугільного концентрату.

Відповідно до п. 5.12. договору за порушення виконання грошового зобов`язання за цим договором позивач має право стягнути з відповідача пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми, з якої допущено прострочення за кожний день прострочення.

Як зазначив позивач у позовній заяві, ним у період 30.08.2019 року - 31.08.2019 на виконання умов договору було надано послуги з переробки рядового вугілля на суму 2 711 178,15 грн.

На підтвердження надання позивачем послуг останнім було долучено до матеріалів справи підписані представниками сторін у справі акти приймання-передачі наданих послуг № 23 від 30.06.2019, № 50 від 31.07.2019,№ 51 від 31.07.2019, № 10 від 31.08.2019, № 11 від 31.08.2019.

Також, позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату виконаних робіт № 23 від 30.06.2019, № 50 від 31.07.2019, № 51 від 31.07.2019, № 10 від 31.08.2019, № 11 від 31.08.2019.

Відповідачем 16.05.2019 була проведена передплата за роботи із переробки вугілля у розмірі 89 114, 65 грн.

Як вказує позивач у позовній заяві, відповідач на момент звернення до суду з позовом не було виконав прийняте на себе зобов`язання за договором в частині оплати прийнятих робіт, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 2 622 033, 50 грн. суми основної заборгованості, 117 109, 00 грн. - пені та 10 352, 60 грн. - 3 % річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору про надання послуг, згідно якого в силу вимог ст. 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пункт 1 статті 902 Цивільного кодексу України встановлює, що виконавець повинен надати послугу особисто.

Відповідно до вимог статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 4.1. договору сторони встановили, що оплата робіт із збагачення рядового вугілля проводиться відповідачем протягом 5 банківських днів з дати надання відповідачем рахунків на оплату, складених виконавцем на підставі підписаних сторонами «балансів переробки давальницької сировини» за звітний місяць, актів приймання-передачі вугільного концентрату за звітний місць, актів приймання-передачі виконаних робіт за звітний місяць.

Апелянт зазначає, що оскільки між сторонами не було підписано баланси переробки давальницької сировини за спірні місяці, а тому у відповідача відсутній факт прострочення виконання зобов`язання щодо оплати послуг та позивачем безпідставно було виставлено рахунки відповідно до п. 4.1. договору.

В той же час, п. 4.1. договору передбачено, що оплата робіт за цим договором проводиться лише за обсяг переробленого рядового вугілля, концентрат з якого було відвантажено позивачем згідно умов договору та по якому сторони підписали акти приймання-передачі вугільного концентрату.

Відповідач не заперечує факт отримання від позивача послуг з переробки рядового вугілля відповідно до умов договору на суму 2 711 178, 15 грн.

Факт надання зазначеної послуги також підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі наданих послуг за договором та актами приймання-передачі вугільного концентрату.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань та фінансових результатів.

Колегія суддів зазначає, що баланси переробки давальницької сировини, відсутність яких, на думку апелянта, є підставою для несплати отриманих послуг, за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а має лише інформаційний характер щодо об`ємів переробки давальницької сировини на відповідний період (місяць).

В той же час, факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг).

А тому факт проведення сторонами у справі господарських операцій, що стосуються виконання ними зобов`язань, повинен підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» мають бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів відзначає, що складені між сторонами акти приймання-передачі наданих послуг є первинними бухгалтерськими документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є підтвердженням здійснення господарських операцій між сторонами та є підставою для розрахунку між сторонами.

Крім того, в матеріалах справи містяться баланси продуктів збагачення, складених зі сторони позивача, які містять детальний опис показників переробки давальницької сировини, зокрема об`єм переробленого вугілля та його якісні характеристики.

А тому, твердження апелянта в цій частині колегією суддів відхиляються.

Посилання апелянта на те, що він не є прострочившим боржником, оскільки позивач сам прострочив своє зобов`язання по відвантаженню вугільного концентрату, колегією суддів відхиляється, так як несвоєчасне відвантаження позивачем вугільного концентрату відповідно до умов договору не звільняє відповідача від обов`язку оплатити отримані послуги на підставі підписаних без заперечень актів приймання-передачі наданих послуг.

Крім того, колегією суддів враховано ч. 1 ст. 221 ГК України, відповідно до якої кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов`язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не виконав дій, що передбачені законом, іншими правовими актами, або випливають із змісту зобов`язання, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобов`язання перед кредитором.

Відповідачем не доведено, що не міг виконати свого зобов`язання по оплаті через несвоєчасне відвантаження позивачем вугільного концентрату.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідачем було прострочено виконання свого обов`язку з вчасної оплати отриманих послуг за договором.

В той же час, позивачем 26.11.2019 (після звернення з даним позовом до суду) було долучено до матеріалів справи платіжні доручення № 1012 від 08.11.2019 на суму 500 000, 00 грн., № 1018 від 18.11.2019 на суму 2 200 000, 00 грн. в якості доказу сплати відповідачем на користь позивача заборгованості за оплату робіт по переробці вугілля № 29-07/2016 від 16.01.2019.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Судом першої інстанції, враховуючи оплату відповідачем суми основної заборгованості у розмірі 2 622 033,50 грн. після звернення позивача з даним позовом до суду, закрив провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, в зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

В той же час, рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі апелянтом не оскаржувалось.

Крім того, позивачем було також заявлено до стягнення з відповідача 117 109, 00 грн. пені та 10 352, 60 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому не має його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Відповідно до рахунків на оплату виконаних робіт № 23 від 30.06.2019, № 50 від 31.07.2019, № 51 від 31.07.2019, № 10 від 31.08.2019, № 11 від 31.08.2019 оплату виконаних робіт відповідач повинен був здійснити до 08.07.2019, 08.08.2019, 08.08.2019, 09.09.2019, 09.09.2019 відповідно.

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок 3 % річних, погоджується з ним та вважає, що з відповідача підлягають стягненню 10 352,60 грн. 3 % річних за загальний період з 08.07.2019 по 13.09.2019.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пунктом 5.12. договору встановлено, що за порушення виконання грошового зобов`язання за цим договором позивач має право стягнути з відповідача пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми, з якої допущено прострочення за кожний день прострочення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем було здійснено розрахунок пені з урахуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, що не відповідає вимогам п. 5.12 договору.

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені виходячи з однієї облікової ставки Національного банку України за загальний період з 08.07.2019 по 13.09.2019, погоджується з ним та вважає його вірним, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 58 698,16 грн.

Стосовно доводів апелянта, що суд першої інстанції не постановив ухвали про розгляд та відмову у задоволенні клопотання відповідача щодо призначення експертизи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 232 ГПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Згідно з п. 5 ст. 233 ГПК України ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.

Відтак суд першої інстанції, обговоривши у судових засіданнях клопотання відповідача про призначення судової експертизи, може постановити ухвалу як окремий документи або занести ухвалу до протоколу судового засідання.

Водночас, оцінюючи доводи апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд як джерелом права керується практикою Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", де Суд дійшов висновку, що принцип правової визначеності вимагає, серед іншого, щоб якщо суди ухвалили остаточне рішення з питання, то їх рішення не піддавалося би сумніву. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі.

Також Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, зокрема у справі "Устименко проти України", що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії").

Окрім того, "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).

При цьому, частиною другою статті 277 ГПК України, яка визначає підстави для скасування судових рішень, імперативно встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів відзначає, що подане клопотання про призначення експертизи стосувалось справжності підпису представника позивача Якімова В.В. на позовній заяві.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.09.2018 у справі № 911/2666/15, в якій було зроблено висновок, що вирішуючи питання щодо наявності або відсутності повноважень представника, суди мають спершу дати оцінку позиції позивача в особі його належного представника на час розгляду цього питання.

Як вбачається з матеріалів справи, у суді першої та апеляційної інстанції інтереси позивача представляв адвокат Шох С.М., який діяв на підставі ордеру АІ № 1008721. Вказаний представник повністю підримував позовні вимоги у суді першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.ст. 98, 99 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань. Як видно з зазначених норм права перед судовими експертами не ставляться правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Оскільки встановлення справжності підпису представника позивача на позовній заяві, враховуючи підтримання позовних вимог повноважним представником позивача - адвокатом, не входить до предмету доказування у даній справі, та не впливає на вірне вирішення даного спору, а тому судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до формальних посилань на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які не призвели у даному випадку до прийняття незаконного судового рішення. Тобто відповідач фактично намагається домогтися повторного перегляду справи судом апеляційної інстанції з формальних міркувань, що є неприпустимим згідно з нормами чинного процесуального законодавства та не відповідає вищенаведеній практиці Європейського суду з прав людини.

Стосовно розподіленого судом першої інстанції судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апелянт зазначає, що на нього необґрунтовано було покладено судовий збір в частині суми основного боргу, провадження щодо якої було закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору, так як, на думку апелянта, така сума судового збору підлягає поверненню позивачу відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

В той же час, відповідно до п. 3 ст. 130 ГПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Оскільки відповідачем було задоволено позовні вимоги позивача в частині стягнення 2 622 033,50 грн. основного боргу після пред`явлення позову, дані позовні вимоги не підтримувались позивачем при розгляді справи у суді першої інстанції, а тому Господарський суд міста Києва правомірно поклав на відповідача витрати по сплаті судового збору в цій частині.

Однак, судом першої інстанції було безпідставно покладено на відповідача всю суму судового збору, сплачену позивачем за подачу позову.

Так, як вже було зазначено вище, позовні вимоги позивача в частині стягнення пені були задоволенні частково у зв`язку з невірно здійсненим розрахунком пені.

А тому, в даному випадку і сума судового збору повинна була здійснена пропорційно до частково задоволених позовних вимог, у відповідності з вимогами ст. 129 ГПК України.

Враховуючи викладене вище, відповідно до пропорційності задоволених позовних вимог, на відповідача покладається судовий збір у розмірі 40 366,26 грн. Решта судового збору покладається на позивача.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Дослідивши матеріали, наявні у справі, колегія суддів вважає, що апелянт не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги не має.

В той же час, судом першої інстанції було невірно розподілено судовий збір у зв`язку з розглядом справи, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 року у справі № 910/12612/19 в цій частині підлягає зміні.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Держвуглепостач" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 року у справі № 910/12612/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 року змінити в частині стягнення суми судового збору, виклавши п. 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Державного підприємства "Держвуглепостач" (01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 4, ідентифікаційний код 40225511) на користь Приватного акціонерного товариства "Центральна збагачувальна фабрика "Мирноградська" (85327, Донецька обл., місто Мирноград, вулиця Шосейна, будинок 2, ідентифікаційний код 24820699) 58 698 (п`ятдесят вісім тисяч шістсот дев`яносто вісім) грн. 16 коп. - пені, 10 352 (десять тисяч триста п`ятдесят дві) грн. 60 коп. - 3% річних та 40 366 (сорок тисяч триста шістдесят шість) грн. 26 коп. - судового збору.»

3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 у справі № 910/12612/19 залишити без змін.

3. Витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/12612/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 03.02.2020 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді О.І. Поляк

Є.Ю. Пономаренко