СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2020 р. Справа № 905/1982/19

Колегія суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю:

позивача - адвокат Андрійко Є.Л., довіреність №14-182 від 13.05.2019 року; свідоцтво ПТ №1843 від 10.10.2017 року;

відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (вх. №39 Д /1-18)

на рішення господарського суду Донецької області від 22.11.2019 року у справі №905/1982/19, ухвалене в приміщенні господарського суду Донецької області (суддя Фурсова С.М.), повний текст якого складено 22.11.2019 року.

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства "Яковлівське", с. Яковлівка, Донецька область

про стягнення 6 949,94 гривень,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.11.2019 року у справі №905/1982/19 позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Яковлівське" про стягнення 6 949,94 гривень, з яких: 4 725,29 грн. пені, 800,01 грн. 3% річних, 1 424,64 грн. інфляційних втрат - задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства "Яковлівське" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 800,01 грн. 3% річних, 1 424,64 грн. інфляційних втрат, а також 614,91 грн. судового збору; у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 4 725,29 грн. пені - відмовлено.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 22.11.2019 року у справі в частині відмови у стягненні пені в сумі 4 725,29 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а саме стягнути з відповідача пеню в сумі 4 725,29 грн.; відшкодувати за рахунок відповідача судові витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про таке.

Рішення про відмову у стягненні пені господарський суд першої інстанції мотивував тим, що частина 2 статті 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції та обмеження відповідальності підприємств -виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" (далі- Закон №85-VIII) встановлює мораторій на час, визначений у статті 1 Закону на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції, фактично безпідставно надавши позивачу статусу енергопостачальної компанії.

Місцевий господарський суд, з посиланням на приписи статті 714 ЦК України, дійшов помилкового висновку про те, що відповідач є підприємством - виконавцем (виробником) житлово-комунальних послуг та споживачем відповідних енергетичних ресурсів щодо яких позивач є енергопостачальником, що постачає відповідачу енергетичні ресурси до яких відноситься і спірний природний газ, безпідставно надавши позивачу статусу енергопостачальної компанії.

Посилається на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у справі №913/65/18 від 16.10.2018 року.

Господарський суд першої інстанції неправомірно застосував норми Закону №85-VIII до спірних правовідносин, оскільки позивач не був і не є енергопостачальною компанією, а тому його норми не можуть бути застосовані.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2020 року, суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю - Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2020 року поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Донецької області від 22.11.2019 року; відповідачу встановлено строк до 31.01.2020 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 05.02.2020 року; до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Донецької області від 22.11.2019 року у справі зупинено.

В судовому засіданні 05.02.2020 року представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення господарського суду Донецької області від 22.11.2019 року у справі в частині відмови у стягненні пені в сумі 4 725,29 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а саме стягнути з відповідача пеню в сумі 4 725,29 грн.

Представник відповідача в судове засідання 05.02.2020 року не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали суду від 08.01.2020 року відповідачу у справі, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення УДППЗ "Укрпошта" від 20.01.2020 року №039, згідно з яким відповідач отримав копію ухвали 16.01.2020 року.

Процесуальні документи у даній справі направлялись на адресу відповідача в порядку приписів ст. 242 ГПК України та із дотриманням вимог ч. 4 ст. 120 ГПК України.

Крім того, вказану ухвалу суду від 08.01.2020 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила таке.

14.09.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-постачальник) та Комунальним підприємством "Яковлівське" (далі-споживач) укладено договір на постачання природного газу №4756/1617-БО-6, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачу у 2016-2017 роках природний газ, а споживач оплатити його на умовах договору (пункт 1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору в редакції Додаткової угоди №3 від 27.10.2016 року, природний газ, що постачається за договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

У п. 6.1. договору в редакції Додаткової угоди №3 від 27.10.2016 року, сторонами погоджено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У разі невиконання споживачем п. 6.1. та п. 6.6. договору, він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 8.2. договору).

Згідно з п. 10.3. договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років.

Відповідно до п.12.1 договору в редакції Додаткової угоди №7 від 31.03.2017 року, він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір підписано обома сторонами без заперечень та скріплено їх печатками.

Позивач - АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - КП "Яковлівське", в якому просив стягнути 6 949,94 грн., з яких 4 725,29 грн. пені, 800,01 грн. 3% річних та 1424,64 грн. інфляційних втрат.

В обгрунтування позову позивач вказує на невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 14.09.2016 року в частині своєчасної сплати фактично переданого газу за жовтень 2016 року - квітень 2017 року.

22.11.2019 року господарським судом Донецької області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Предметом спору у справі є стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору на постачання природного газу.

Частиною другою ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередньої оплати), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк на встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ст. 599 ЦК України встановлено, що за відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Господарським судом першої інстанції вірно враховано правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду України № 6-49цс12 від 06.06.2012 року; № 6-40цс11 від 14.11.2011 року, щодо того, що правовідношення, в якому боржник зобов`язаний передати гроші як предмет договору або сплатити їх як ціну договору, є грошовими зобов`язаннями та обгрунтовано зазначено на те, що матеріалами справи встановлено, що позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, а саме поставив відповідачу природний газ, що підтверджується підписаними актами приймання-передачі за жовтень 2016 року - квітень 2017 року, а відповідач, в порушення умов договору не здійснив своєчасну оплату вартості отриманого природного газу, допустивши порушення строків розрахунків.

Приписами ч. 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст.2 цього Кодексу.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що передбачено частиною першою ст. 550 ЦК України.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996 року № 543-96-ВР (далі - Закон року № 543-96-ВР), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону № 543-96-ВР).

Так, у п. 8.2 договору сторонами погоджено, що у разі невиконання споживачем п. 6.1. та п. 6.6. договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Отже, обов`язок споживача сплатити пеню у разі невиконання умов договору передбачено умовами укладеного між сторонами договору та приписами чинного законодавства України.

З матеріалів справи слідує, що відповідач здійснює свою господарську діяльність у с. Яковлівка, Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р.

Статтею 1 та 2 Закону № 85-VIII, у редакції Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 року № 928-VIII передбачено, що метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. Встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 року №928-VIII, дію ст. 1 зупинено до завершення антитерористичної операції, яка у спірний період та на час розгляду справи в господарському суді першої інстанції триває.

У п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року №747 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" зазначено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Згідно з п. 5 та п.6 Статуту ПАТ "НАК "Нафтогаз України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року №747, у редакції, яка діяла на час прийняття Закону № 85-VIII, метою діяльності Компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку. Предметом діяльності Компанії є, зокрема, постачання природного газу, організація виробництва і постачання електричної та теплової енергії.

Відповідно до положень Закону України "Про енергозбереження", "енергозбереження" - діяльність (організаційна, наукова, практична, інформаційна), яка спрямована на раціональне використання та економне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів; "паливно-енергетичні ресурси" - сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

Згідно з п. 1.5 ст. 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" , енергоносії - це кам`яне і буре вугілля, торф, інші види первинного твердого палива, кам`яновугільні брикети, інші види вторинного твердого палива, буровугільні і торф`яні брикети, газ нафтопереробки, нафтопродукти, природний газ, природні енергетичні ресурси (ядерна, гідравлічна та геотермальна енергія, інші природні ресурси), електрична і теплова енергія.

Місцевий господарський суд вірно вказав на те, що природний газ як матеріальний об`єкт - різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання та є один із видів енергетичних ресурсів та дійшов обгрунтованого висновку, що АТ "НАК "Нафтогаз України" є енергопостачальною компанією в розумінні ст. 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у редакції, чинній на час прийняття Закону № 85-VIII, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у редакції, чинній на момент прийняття Закону № 85-VIII, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

За матеріалами справи, рішенням господарського суду Донецької області від 26.02.2019 року у справі №905/99/19, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.04.2019 року, встановлено, що відповідач є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг; одним з видів діяльності Комунального підприємства "Яковлівське" () є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (код КВЕД 35.50).

Відповідно до Реєстру діючих ліцензій на провадження господарської діяльності у сфері виробництва теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії, станом на 01.11.2018 року, Комунальне підприємство "Яковлівське" має ліцензію № АВ 429259 від 23.04.2012 року, строк дії якої - безстроково, на виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Господарським судом першої інстанції вірно зазначено на те, що ухвалені у справі №905/99/19 судові рішення мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують та що, за таких обставин, факт того, що Комунальне підприємство "Яковлівське" є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг та здійснює свою господарську діяльність у селі Яковлівка Донецької області, яке входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р, є доведеним.

А тому, встановивши, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку щодо поширення на спірні правовідносини, пов`язані із стягненням пені, мораторію, встановленого ч. 2 ст. 2 Закону від 13.01.2015 року № 85-VIII.

Наведені положення Закону № 85-VIII поширюються на правовідносини між енергопостачальними компаніями і виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг і не містять обмежень щодо виду енергетичних ресурсів.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.01.2019 року у справі №913/66/18, де вказано, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є енергопостачальною організацією, а виконавець (виробник) житлово-комунальних послуг знаходиться на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, тому на спірні правовідносини, пов`язані із стягненням пені, поширюється мораторій, встановлений частиною другою ст. 2 Закону № 85-VIII.

А отже, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені у сумі 4 725,29 грн.

За таких обставин, аргументи апелянта про те, що відповідач є підприємством - виконавцем (виробником) житлово-комунальних послуг та споживачем відповідних енергетичних ресурсів щодо яких позивач є енергопостачальником, що постачає відповідачу енергетичні ресурси до яких відноситься і спірний природний газ, не приймаються.

А тому, є недоречними посилання апелянта на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі № 913/65/18.

Також, згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до приписів ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений позивачем розрахунок, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 800,01 грн. 3% річних та 1424,64 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню у повному обсязі, як правомірні та обґрунтовані.

Отже, висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 22.11.2019 року у справі №905/1982/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.02.2020 року.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін