РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.02.2020Справа № 910/12680/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" до державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - державного концерну "Укроборонпром", а також військового прокурора Київського гарнізону, про стягнення 7 996 434,23 грн.,

за участі представників:

позивача: Бурносова Є.В.;

відповідача: Шуліми Д.В.;

третьої особи: Прудь О.В.;

прокурора: Косяненко Д.М.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" (далі - Завод) інфляційних нарахувань на суму основного боргу та трьох процентів річних від простроченої суми, нарахованих позивачем у період з 28 березня 2011 року по 30 вересня 2014 року на внесену до реєстру вимог кредиторів конкурсну заборгованість відповідача-боржника, щодо якого ухвалою Господарського суду міста Києва від 28 березня 2011 року в справі № 43/122 було порушено провадження у справі про банкрутство Заводу, у зв`язку з простроченням виконання відповідачем його грошового зобов`язання щодо сплати на користь позивача суми основного боргу, визнаного рішенням Господарського суду міста Києва від 23 жовтня 2007 року в справі № 16/303 та ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 серпня 2011 року в справі № 43/122.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року (суддя Блажівська О.Є.) вищенаведену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено державний концерн "Укроборонпром" (далі - Концерн).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27 червня 2019 року, у задоволенні позову Товариства було відмовлено.

Водночас постановою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року вищезазначені судові рішення скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих у період з 14 лютого 2014 року по 30 вересня 2014 року на суму 840 607,03 грн., а справу № 910/12680/18 у зазначеній частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Протоколом проведеного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 вересня 2019 року вказану справу було передано для розгляду судді Павленку Є.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30 вересня 2019 року справу № 910/12680/18 прийнято до свого провадження вищезазначеним суддею та призначено підготовче судове засідання на 24 жовтня 2019 року.

10 жовтня 2019 року через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Заводу на позовну заяву від 9 жовтня 2019 року № 188, в якому останній заперечив проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що у період з 13 лютого 2014 року по 30 листопада 2017 року відповідач перебував у ліквідаційній процедурі, протягом якої діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, у тому числі щодо стягнення із Заводу інфляційних втрат та процентів річних. Також у вказаному відзиві відповідач зазначив про наявність, на його думку, підстав для застосування інституту позовної давності до спірних правовідносин.

15 жовтня 2019 року через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення Концерну, в яких наведена третя особа зазначила про відсутність, на її думку, правових підстав для задоволення вимог Товариства.

18 жовтня 2019 року через загальний відділ канцелярії суду надійшла копія ухвали Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року № 910/12680/18 про витребування матеріалів цієї справи у зв`язку з надходженням до суду касаційної інстанції заяви Товариства про виправлення описок у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2019 року.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року провадження у справі № 910/12680/18 було зупинено до розгляду Верховним Судом заяви Товариства про виправлення описок у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2019 року.

Ухвалою Верховного суду від 30 жовтня 2019 року заяву Товариства про виправлення описок у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2019 року задоволено.

5 листопада 2019 року матеріали справи № 910/12680/18 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою суду від 6 листопада 2019 року провадження у цій справі було поновлено та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 21 листопада 2019 року.

19 листопада 2019 року через загальний відділ канцелярії суду надійшла заява Товариства від 18 листопада 2019 року № 1811/2-19, в якій останнє збільшило розмір позовних вимог та просило суд стягнути з відповідача 7 996 434,23 грн., з яких: 7 275 848,68 грн. - інфляційні втрати, нараховані у період з лютого 2014 року по лютий 2019 року на суму основного боргу в розмірі 4 713 507,64 грн., а також 720 585,55 грн. - три проценти річних, нараховані у період з 14 лютого 2014 року по 21 березня 2019 року на вищенаведену суму основного боргу. Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні 21 листопада 2019 року оголошувалася перерва до 12 грудня 2019 року.

26 листопада 2019 року через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява військового прокурора Київського гарнізону від 25 листопада 2019 року № 11/8779вих19, в якій останній повідомив суд про свій вступ у справу № 910/12680/18.

11 грудня 2019 року через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли заперечення третьої особи проти заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог від 18 листопада 2019 року № 1811/2-19, в якій Концерн вказав про недоведеність Товариством неможливості подання цієї заяви, яка за своєю правовою природою є заявою про зміну підстав позову, до закриття підготовчого провадження у даній справі (при її первісному розгляді), а також про необґрунтованість тверджень позивача про відсутність у нього грошових коштів на оплату судового збору за подання цієї заяви у строк до 31 січня 2019 року.

Також цього ж дня через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли заперечення відповідача проти заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог від 18 листопада 2019 року № 1811/2-19, в якій Завод вказав про те, що вищевказана заява Товариства, на його думку, направлена на одночасну зміну предмета і підстав позову в даній справі. Крім того, така заява, за твердженням відповідача, не відповідає вимогам частини 4 статті 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У судовому засіданні 12 грудня 2019 року судом без виходу до нарадчої кімнати було постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів.

Разом із тим, ухвалою суду від 12 грудня 2019 року підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено її до судового розгляду по суті на 16 січня 2020 року.

Ухвалою суду від 16 січня 2020 року розгляд справи відкладено на 6 лютого 2020 року.

5 лютого 2020 року через загальний відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли додаткові письмові пояснення відповідача щодо поданої позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог, в яких Завод навів свої заперечення проти цієї заяви Товариства від 18 листопада 2019 року № 1811/2-19.

У судовому засіданні 6 лютого 2020 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 18 листопада 2019 року № 1811/2-19, та наполягав на їх задоволенні.

Представник Заводу в цьому судовому засіданні проти задоволення вимог Товариства заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 9 жовтня 2019 року № 188 та письмових запереченнях.

Представник третьої особи та прокурор зазначили про відсутність, на їх думку, правових підстав для задоволення вимог Товариства.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 вересня 2005 року між Товариством та Заводом було укладено договір про виконання підрядних робіт з розбирання, мийки, дефектовки автомобільної техніки № 99, за умовами якого позивач зобов`язався виконати роботи з розбирання, мийки, дефектовки автомобільної техніки, а відповідач, у свою чергу, - сплатити вартість виконаних робіт.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за укладеним договором, рішенням Господарського суду міста Києва від 23 жовтня 2007 року в справі № 16/303 (яке на час розгляду даної справи набрало законної сили) з Заводу на користь Товариства стягнуто 5 068 507,64 грн. основного боргу, 25 500,00 грн. державного мита та 118,00 грн. інформаційних витрат.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем частково погашено вищевказану заборгованість перед позивачем на суму 355 000,00 грн., що не заперечувалося учасниками процесу під час розгляду справи.

У той же час ухвалою Господарського суду міста Києва від 28 березня 2011 року в справі № 43/122 прийнято до розгляду заяву ТОВ „Компанія „ІТЕМ" та порушено провадження у справі про банкрутство Заводу.

У ході розгляду справи про банкрутство боржника заявником надано оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство боржника, яке надруковано в газеті „Урядовий кур`єр" від 6 травня 2011 року № 81.

У встановлений Законом про банкрутство строк до суду з грошовими вимогами до боржника звернулось, зокрема, Товариство, на суму 5 094 125,64 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 серпня 2011 року в справі № 43/122 Товариство було визнано кредитором боржника на суму 4 739 125, 64 грн., що є сумою основного боргу.

Постановою Господарського суду міста Києва від 13 лютого 2014 року припинено процедуру розпорядження майном Заводу; припинено повноваження розпорядника майна відповідача - арбітражного керуючого Поліщука А.П.; припинено процедуру санації Заводу; припинено повноваження керуючого санацією відповідача Кривов`язенка О,І.; визнано Завод банкрутом; відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру.

12 грудня 2014 року позивачем до Господарського суду міста Києва подано заяву у справі № 43/122 з грошовими вимогами до відповідача на суму 5 021 694,77 грн., до яких було включено інфляційні втрати та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 1 березня 2016 року в справі № 43/122 Товариство визнано кредитором Заводу на суму 5 225 191,97 грн., з яких: 4 739 125,64 грн. - вимоги четвертої черги, а 486 066,33 грн. - вимоги шостої черги, які є сумою інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 28 березня 2011 року - 13 лютого 2014 року.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 березня 2018 року, постанову Господарського суду міста Києва від 13 лютого 2014 року в справі № 43/122 про визнання боржника банкрутом та перехід до ліквідаційної процедури, скасовано.

Отже, Завод перебуває у процедурі санації.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 18 листопада 2019 року № 1811/2-19, просив суд стягнути з відповідача 7 996 434,23 грн., з яких: 7 275 848,68 грн. - інфляційні втрати, нараховані у період з лютого 2014 року по лютий 2019 року на суму основного боргу в розмірі 4 713 507,64 грн., а також 720 585,55 грн. - три проценти річних, нараховані у період з 14 лютого 2014 року по 21 березня 2019 року на вищенаведену суму основного боргу.

Слід зазначити, що сума основного боргу Заводу в розмірі 4 713 507,64 грн. (конкурсна заборгованість) була внесена до реєстру вимог кредиторів відповідача-боржника у справі № 43/122, підтверджена судовими рішеннями та сторонами не оспорюється.

З матеріалів справи вбачається, що сума основного боргу відповідача у розмірі, зокрема, 4 713 507,64 грн. (що складає суму основного боргу Заводу перед Товариством за договором від 1 вересня 2005 року № 99, визнаного рішенням Господарського суду міста Києва від 23 жовтня 2007 року № 16/303), була сплачена відповідачем на користь позивача 21 березня 2019 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з банківського рахунку Товариства від 21 березня 2019 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд наголошує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2018 року в справі № 910/11857/17, від 16 жовтня 2018 року в справі № 910/19094/17, від 6 листопада 2018 року в справі № 910/9947/15, від 29 січня 2019 року в справі № 910/11249/17, від 19 лютого 2019 року в справі № 910/7086/17, від 4 грудня 2019 року в справі № 910/15714/18).

Відтак, для стягнення з боржника вищенаведених компенсаційних виплат обов`язкова наявність вини останнього у порушенні свого господарського зобов`язання імперативними законодавчими приписами не вимагається, що свідчить про необґрунтованість посилань представника третьої особи в судовому засіданні 6 лютого 2020 року на відсутність у діях боржника вини.

Судом встановлено, що заявлені Товариством до стягнення розміри трьох процентів річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства та положенням вищевказаного договору, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаних сум компенсаційних виплат визнаються судом законними та обґрунтованими.

Заперечуючи проти вказаних вимог, Заводом під час розгляду цієї справи було заявлено про застосування строків позовної давності до пред`явлених Товариством вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27 червня 2019 року, у задоволенні позову Товариства було відмовлено.

Водночас постановою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року вищезазначені судові рішення скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих у період з 14 лютого 2014 року по 30 вересня 2014 року на суму 840 607,03 грн., а справу № 910/12680/18 у зазначеній частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи вищевказані судові рішення у даній справі, Верховним Судом, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30 жовтня 2019 року, було зазначено, що постановою Господарського суду міста Києва від 13 лютого 2014 року в справі № 43/122, зокрема, визнано Завод банкрутом; припинено нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банкрута з 13 лютого 2014 року.

При цьому, скасування у подальшому постановою Київського апеляційного господарського суду від 30 листопада 2017 року (залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року) постанови Господарського суду міста Києва від 13 лютого 2014 року в справі № 43/122 про визнання Заводу банкрутом, не має для позивача правових наслідків у вигляді пропущення ним строку позовної давності щодо вимог, заявлених у даній справі, і саме прийняття постанови Київським апеляційним господарським судом 30 листопада 2017 року стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення 844 282,48 грн. інфляційних втрат та 496 661,65 грн. 3 % річних, нарахованих за період з 28 березня 2011 року по 30 вересня 2014 року.

Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 24 червня 2015 року в справі № 907/544/14, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

У той же час, у наведеній постанові від 12 вересня 2019 року № 910/12680/18 Верховний Суд акцентував увагу на тому, що з моменту визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури (13 лютого 2014 року) до її скасування (30 листопада 2017 року) у позивача в силу положень статті 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не було права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зазначив, що висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через пропуск строку позовної давності є передчасними, не ґрунтуються на належним чином досліджених і оцінених судами доказах у справі та розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, з наданням оцінки усім доводам сторін.

Зважаючи на викладене, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Це правило пов`язано не тільки із часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16).

Зважаючи на те, що з моменту визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури (13 лютого 2014 року) до її скасування (30 листопада 2017 року) у позивача в силу положень статті 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не було права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про те, що Товариством не було пропущено строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом (у тому числі в частині вимог, зазначених у заяві позивача про збільшення розміру позовних вимог від 18 листопада 2019 року № 1811/2-19).

Заперечення відповідача та третьої особи стосовно невідповідності заяви Товариства від 18 листопада 2019 року № 1811/2-19 вимогам частини 4 статті 46 ГПК України не приймаються судом до уваги та визнаються необґрунтованими зважаючи на наступне.

За умовами частини 3 статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Відповідно до частини 4 статті 46 ГПК України, у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

У той же час суд звертає увагу на те, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Зі змісту поданої Товариством заяви від 18 листопада 2019 року № 1811/2-19 вбачається, що у цій заяві Товариством не було змінено первісної матеріально-правової вимоги позивача до відповідача (стягнення компенсаційних виплат, а саме: трьох процентів річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості), а також не змінено й підстав даного позову (обставин, якими Товариство обґрунтовувало свої вимоги).

Разом із тим, за умовами пункту 2 частини 2 статті 46 ГПК України позивач до закінчення підготовчого засідання вправі збільшити розмір позовних вимог.

Враховуючи те, що заява Товариства від 18 листопада 2019 року № 1811/2-19 була подана позивачем у передбачений законом строк та відповідає встановленим ГПК України вимогам, зважаючи на те, що у цій заяві позивачем було збільшено розмір пред`явлених ним вимог майнового характеру та не змінено ні предмета, ні підстав позову, суд дійшов висновку про те, що положення частини 4 статті 46 ГПК України, на які посилалися Завод та Концерн в обґрунтування своїх заперечень, до вищенаведеної заяви Товариства застосуванню не підлягають.

З огляду на викладене не беруться судом до уваги й твердження третьої особи щодо наявності у позивача можливості подати наведену заяву до 31 січня 2019 року, доплативши відповідну суму судового збору, а також посилання на відсутність зміни фактичних обставин після закінчення підготовчого провадження при первісному розгляді справи, оскільки право Товариства на подання цієї заяви було реалізовано останнім у встановлений законом строк, а приписами статті 46 ГПК України не обмежується можливість позивача збільшити розмір позовних вимог при новому розгляді справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Відтак, з огляду на вищенаведені законодавчі приписи, відповідачем не було у встановленому законом порядку доведено належними, достатніми і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти вимог Товариства.

За таких обставин даний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати (у тому числі витрати, понесені при первісному розгляді даної справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанції) покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" (03113, місто Київ, вулиця Миколи Василенка, будинок 1; ідентифікаційний код 07790672) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" (03035, місто Київ, вулиця Василя Липківського, будинок 40, квартира 60; ідентифікаційний код 33193303) 7 275 848 (сім мільйонів двісті сімдесят п`ять тисяч вісімсот сорок вісім) грн. 68 коп. інфляційних втрат, 720 585 (сімсот двадцять тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 55 коп. трьох процентів річних, а також 12 627 (дванадцять тисяч шістсот двадцять сім) грн. 91 коп. судового здору за подання позовної заяви, 18 913 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот тринадцять) грн. 66 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та 25 220 (двадцять п`ять тисяч двісті двадцять) грн. 00 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 11 лютого 2020 року.

Суддя Є.В. Павленко