ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.02.2020 справа № 914/2476/19

За позовом: Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ,
до відповідача : Військової частини НОМЕР_1 , м. Львів,
про: відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 14 852,82 грн
Суддя Березяк Н.Є. Секретар судового засідання Кравець О.І.
За участю представників:
позивача: не з`явився;
відповідача:Мигаль Р.В.-представник.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 14 852,82 грн.

Ухвалою суду від 04.12.2019 позовну заяву прийнято та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті на 23.12.2019. В подальшому розгляд справи було відкладено на 03.02.2020.

Представник позивача в судове засідання 03.02.2020 не з`явився. Через канцелярію суду, надіслав: клопотання від 27.12.2019 №50429/3/ІНС про розгляд справи без участі представника позивача, в якому зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує щодо винесення рішення у даній справі; відповідь на відзив від 27.12.2019 №50429/2/ІНС. В позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.05.2018 року о 12 год. 00 хв. у місті Львові на вул. Т. Шевченка, 313, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «КАМАЗ» реєстраційний № НОМЕР_2 , перед початком руху не впевнився в надійності розташування та кріплення запасного колеса, а також під час - не контролював це, щоб запобігти його падінню, внаслідок чого воно впало та пошкодило транспортний засіб «Volkswagen» державний № НОМЕР_3 , що рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП транспортний засіб «Volkswagen» державний № НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 1.5, 2.3а, 2.5д, 22.2 ПДР України відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП

У зв`язку з відсутністю договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на автомобіль «КАМАЗ» реєстраційний № НОМЕР_2 на момент настання дорожньо - транспортної пригоди, оцінена шкода згідно з висновком не була відшкодована потерпілій особі. Відтак, з настанням події, передбаченої п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 14 032,82 грн на користь власника пошкодженого транспортного засобу «Volkswagen» державний № НОМЕР_3 , що підтверджується платіжним дорученням № 589278 від 23.01.2019, а крім того, оплатило послуги аварійного комісара по встановленню розміру збитків в сумі 820,00 грн.

Враховуючи наведене, позивач в порядку ст. 1191 ЦК України звернувся до суду із регресним позовом до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, які просить стягнути на його користь.

Представник відповідача в судове засідання 03.02.2020 з`явився, в поданому відзиві на позовну заяву та усних пояснення по суті справи просить у позовних вимогах відмовити в повному обсязі. При цьому відповідач посилається на те, що 22.05.2018 року о 12 год.00 хв. у м. Львові на вул. Т. Шевченка, 313, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Камаз-5511» реєстраційний № НОМЕР_2 , який на той момент та на даний час перебував та перебуває у його тимчасовій власності відповідно до наказу начальника З спеціального відділу Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ) від 16.01.2017 року №15 «Про закріплення автомобільної та бронетанкової техніки за водіями З спеціального відділу' Військової служби правопорядку» та нарядів на вихід техніки військової частини НОМЕР_1 (на той час Нарядна вихід техніки на 22.05.2018 року №140 від 21.05.2018 року ), перед початком руху не впевнився в надійності розташування та кріплення запасного колеса, яке впало та пошкодило транспортний засіб «Volkswagen» реєстраційний № НОМЕР_3 , що рухався в зустрічному напрямку чим спричинив останньому матеріальні збитки.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 та являється учасником бойових дій.

Відповідно до п. 21.1. ст. 21 Закон України №1961-IV положення цього пункту не поширюється на осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до п.13.1. ст. 13 Закон України №1961-IV Учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо- транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Офіційне тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 визначено в Рішенні Конституційного Суду № 7-РП/2014 від 23.12.2014, де Конституційний суд вирішив: «В аспекті конституційного звернення положення п. 13.1ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам І групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі».

У судовому засіданні 03.02.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представника позивача, присутнього у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:
22.05.2018 року о 12 год. 00 хв. у місті Львові на вул. Т. Шевченка, 313, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Камаз-5511» реєстраційний № НОМЕР_2 , перед початком руху не впевнився в надійності розташування та кріплення запасного колеса, а також під час - не контролював це, щоб запобігти його падінню, внаслідок чого воно впало та пошкодило транспортний засіб Volkswagen Transporter- державний № НОМЕР_3 , що рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП транспортний засіб Volkswagen Transporter - державний № НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду міста Львова від 30.07.2018 року по справі № 464/2956/18 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Відповідно до довідки з поліції (форма-2) транспортний засіб належить Військовій частині НОМЕР_1 , а водій - ОСОБА_1 є військовослужбовцем в даній військовій частині - це підтверджується постановою Шевченківського районного суду міста Львова від 30.07.2018 року по справі № 464/2956/18, та копією матеріалів про адміністративне правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність потерпілої особи була застрахована в ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС» згідно полісу № АМ/0576969.

Власник пошкодженого транспортного засобу Volkswagen Transporter - державний № НОМЕР_3 ТзОВ «Ріля Україна» 04.10.2018 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування оціненої шкоди в результаті ДТП, що сталося 22.05.2018.

Відповідно до звіту № 3065/18 автотоварознавчого дослідження спеціаліста, виконаного оцінювачем ОСОБА_2 від 09.11.2018 року вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Volkswagen Transporter- державний № НОМЕР_3 становить 14 032 грн. 82 коп.

Згідно платіжного доручення №589278 від 23.01.2019 МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування на користь власника пошкодженого транспортного засобу Volkswagen Transporter - державний № НОМЕР_3 ТзОВ «Ріля Україна» у розмірі 14 032, 82 грн, згідно наказу №485 від 21.01.2019. Згідно платіжного доручення №275086 від 11.01.2019 МТСБУ здійснило виплату за послуги аварійного комісара у розмірі 820,00 грн.

Позивач звернувся до відповідач з листом - претензією від 22.01.2019 №3.1-05/2088 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою. У вказаній претензії вказує про те, що витрати МТСБУ мають бути компенсовані Військовою частиною НОМЕР_1 у повному обсязі, у зв`язку з тим, що саме Військова частина є особою, відповідальною за шкоду завдану потерпілому.

Так, позивач звернувся до суду із даним позовом про відшкодування в порядку регресу 14 852, 82 грн, з яких: 14 032,82 грн страхове відшкодування та 820,00 грн за послуги аварійного комісара.

Відповідач проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві, зокрема, вказує про відсутність обов`язку у водія винуватця скоєння ДТП обов`язку страхування цивільно правової відповідальності на території України, як у часника бойових дій. Відтак, відшкодування збитків від ДТП, повинно проводитись МТСБУ у порядку, визначеному Законом.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, і тому підлягають до задоволення частково.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.
Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та інших нормативно-правових актів.

Положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Положеннями статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами 2, 3 статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Згідно з частиною 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз`яснено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Згідно пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до пункту 6 вищезазначеної постанови особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК України).

У пункті 9 вказаної постанови роз`яснено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини.

З матеріалів справи судом встановлено, що власником транспортного засобу «Камаз-5511», реєстраційний № НОМЕР_2 є Військова частина НОМЕР_1 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 33,44).

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем ОСОБА_1 є військовослужбовцем у військовій частині НОМЕР_1 за контрактом.

З огляду на викладене, а також враховуючи приписи статей 1172, 1187 Цивільного кодексу України, господарський суд дійшов висновку про те, що в даному випадку, особою, відповідальною за завданий збиток, є саме відповідач.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Твердження відповідача про те, що транспортний засіб «Камаз-5511» реєстраційний № НОМЕР_2 на момент скоєння ДТП та на даний час перебував та перебуває у тимчасовій власності водія ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем за контрактом військової частини № НОМЕР_4 та учасником бойових дій, а отже, звільнений від обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності є необґрунтованим зважаючи на наступне.

Відповідно до частин 1, 4 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Проте, як встановлено судом, цивільно-правова відповідальність відповідача станом на момент вчинення ДТП застрахована не була.

Відповідно до п.13.1. ст. 13 Закону № 1961-IV звучить наступним чином учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності на території України.

Тобто законодавець надавши відповідну пільгу, яка є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця-власника транспортного засобу, визначив, що якщо особа правомірно експлуатує свій транспортний засіб, то вона звільнена від обов`язкового страхування і в такому випадку гарантом відшкодування шкоди виступає МТСБУ - позивач.

Крім того, Відповідач у відзиві на позовну заяву, послався на Рішення Конституційного Суду України від 23 грудня 2014 року у справі № 1-6/2014 розтлумачено положення п.13.1. ст. 13 Закону № 1961-IV щодо належності транспортних засобів, яким визначено, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, є такі наземні транспортні засоби, якими ці особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі» (договір підряду, оренди тощо).

Поряд з цим відповідач зазначив, перелік правових підстав володіння транспортними засобами не є вичерпним, і, як наслідок, учасники бойових дій могли володіти ними як на підставі цивільно-правової угоди, так і на підставі трудового договору, виконуючи свої службові обов`язки і тому подібне.

Проте така позиція відповідача є помилковою зважаючи на наступне.

На підставі ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

Так, ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. А саме, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Таким чином, статус учасника бойових дій не розповсюджується на відповідальність роботодавця-власника джерела підвищеної небезпеки піл час виконання трудової діяльності учасником бойових дій.

Отже, МТСБУ правомірно звернулося до відповідача у зв`язку з тим, що саме Військова частина НОМЕР_1 є тією особою, що несе відповідальність за нанесену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вчиненої ОСОБА_1 , оскільки транспортний засіб належний відповідачу-роботодавцю повинен бути застрахований в силу вимог Закону № 1961-ІУ незалежно від того, хто керує цим транспортним засобом - звичайний працівник чи учасник бойових дій.

Відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно підпункту а) пункту 41.1. Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Пунктом 36.2. Закону передбачено, що страховик (Моторне (транспортне) страхове бюро України) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Приписами пункту 38.2.1. статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

З огляду на викладене, враховуючи доведеність вини військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, оскільки станом на час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, підтверджуючих здійснення Моторним (транспортним) страховим бюро України виплати у сумі 14 032,82 грн, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача суми сплаченого відшкодування у розмірі 14 032,82 грн обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, позивач має право на отримання відшкодування в порядку регресу здійсненого страхового відшкодування. На підставі вказаного, суд зазначає, що відповідальність за шкоду, заподіяну автомобілю Volkswagen Transporter- державний № НОМЕР_3 , має нести відповідач як власник джерела підвищеної небезпеки.

Отже, господарський суд, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 14 032,82 грн виплаченого страхового відшкодування.

Щодо стягнення з відповідача 820,00 грн вартості послуг аварійного комісара, то суд зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

В силу наведених положень законодавства, вартість послуг аварійного комісара не є складовою страхового відшкодування.

Крім того, умови та порядок провадження діяльності аварійних комісарів, які з`ясовують причини настання страхового випадку та визначають розмір збитків відповідно до Закону України «Про страхування», визначені Типовим положенням про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №8 від 05 січня 1998 року, відповідно до ст.ст.2, 5 якого, аварійний комісар - особа, яка з`ясовує причини настання страхового випадку та визначає розмір збитків і відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Нацкомфінпослуг та діяльність аварійного комісара щодо з`ясування обставин і причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків провадиться на підставі договору із страховиком.

Відповідно до ст.ст.16, 17 зазначеного Типового положення на підставі проведеного дослідження і зібраних документів аварійний комісар складає аварійний сертифікат. Аварійний сертифікат - це документ, в якому зазначаються обставини і причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди.

За вимогами п.п.18, 19, 20 Типового положення аварійний комісар, який складає аварійний сертифікат, несе персональну відповідальність за достовірність відомостей, зазначених у ньому і такий сертифікат підписується аварійним комісаром, що з`ясував обставини і причини настання страхового випадку, і завіряється штампом.

Аварійний сертифікат складається у двох примірниках, один з яких видається страховику (страхувальнику), а другий зберігається в аварійного комісара.

Матеріали справи не містять аварійного сертифікату, складеного відповідно до зазначеного положення, а містять звіт авто товарознавчого дослідження, складений спеціалістом автотоварознавцем, відтак, суд не вбачає підстав для задоволення стягнення вартості послуг аварійного комісара.

Згідно з частинами 2, 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволений позовних вимог. Отже, судовий збір покладається на відповідача в розмірі 1814,94 грн.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, місто Київ, бульвар Русанівський, будинок 8; ідентифікаційний код 21647131) 14 032,82 грн страхового відшкодування та 1814,94 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 04.02.2020.

Суддя Березяк Н.Є.