ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
10.02.2020 Справа № 905/288/20
Суддя господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська, м.Мирноград №46 від 03.02.2020 про забезпечення позову
без повідомлення заявника та інших осіб, які можуть отримати статус учасників справи,
07.02.2020 до господарського суду Донецької області надійшла заява Приватного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська м.Мирноград №46 від 03.02.2020 про забезпечення позову, в якій заявник просить суд заборонити Державному підприємству Мирноградвугілля, третім особам, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, а саме: Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, Міністерству енергетики та захисту довкілля України та будь-яким іншим особам:
- здійснювати виселення Приватного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська із орендованих ним приміщень, розташованих за адресою: Донецька область, Покровський район, смт.Новоекономічне, пр.Миру, будинок 2 (на момент укладення договорів оренди Донецька обл., місто Мирноград, вулиця Шосейна, будинок 2) та вчиняти інші дії, які можуть стати перешкодою для користування ними відповідно до договорів оренди;
- вчиняти будь-які дії та правочини щодо відчуження, у тому числі шляхом продажу та/або передачі у тимчасове користування іншим особам вказаних в заяві нежитлових вбудованих приміщень.
В обґрунтування поданої заяви товариство вказує на те, що невизнання переважного права Приватного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська на укладання договорів оренди №179 від 01.12.2000, №180 від 01.12.2000 на новий строк та заявлені відповідачем безпідставні вимоги про звільнення орендованих позивачем приміщень можуть істотно ускладнити та фактично унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист невизнаного переважного права позивача на укладання договорів оренди на новий строк. А саме, заявник вважає, до винесення судом рішення у справі за його позовом орендовані позивачем до теперішнього часу приміщення можуть бути передані в оренду іншим особам, а позивач може бути примусово виселеним із орендованих ним приміщень.
Разом з цим, 07.02.2020 до господарського суду Донецької області також надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська, м.Мирноград Донецької області до відповідача, Державного підприємства Мирноградвугілля м.Мирноград Донецької області, про визнання договорів оренди №179 від 01.12.2000, №180 від 01.12.2000 укладеними на новий строк, а саме: на 2 роки 360 днів з моменту закінчення терміну його дії.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що після закінчення строку дії договорів оренди приміщень №179 від 01.12.2000, №180 від 01.12.2000 в нього є переважне право на їх укладення на новий строк.
Відповідно до ч.1 ст.140 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ст. 253 ЦК України, ч. 1 ст. 116 ГПК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Заява про забезпечення позову надійшла на адресу суду 07.02.2020, тому останній день вирішення питання про забезпечення позову є 09.02.2020.
Згідно з приписами ч. 4 ст.116 ГПК України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Аналогічні приписи зазначені у ч.5 ст.254 ЦК України.
Таким чином, враховуючи, що 09.02.2020 вихідний день, першим робочим днем за ним є 10.02.2020.
Згідно з ч.3 та 4 ст.140 ГПК України, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, що подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.
У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.
За наслідками дослідження вимог заяви, наведеного заявником обґрунтування вимог та доданих ним до заяви доказів, судом не встановлено підстав, які б вказували на необхідність виклику заявника та/або витребування від нього додаткових пояснень або додаткових доказів.
З наведеного у заяві обґрунтування та доданих до неї доказів не вбачається, що наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви.
Враховуючи наведене, заява розглядається за загальним правилом, встановленим ч.1 ст.140 ГПК України, не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.
Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з наступних підстав.
За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Положеннями ч.1 ст.137 ГПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
З огляду на аналіз згаданих положень закону заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Проте особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову є обов`язковим.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника про необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника про забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню в зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
При цьому, обов`язковим в силу приписів ч.1 ст.74 ГПК України є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.
Належними згідно ст.76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 11 статті 137 ГПК України визначено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, Приватне акціонерне товариство Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська посилається на звернення до суду з позовом до Державного підприємства Мирноградвугілля про визнання договорів оренди укладеними на новий строк.
Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, заявник вказував на укладення 01.12.2000 між Приватним акціонерним товариством Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська та Державним підприємством Мирноградвугілля договорів оренди №179 та №180, за умовами яких Державне підприємство Мирноградвугілля як орендодавець передав, а Приватне акціонерне товариство Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська як орендар прийняв в оренду для розміщення виробничих об`єктів державне майно:
- загальною площею 864кв.м. (корпус допоміжних приміщень шахти), розташоване за адресою: Донецька обл., м.Димитрів, вул.Шосейна;
- загальною площею 719кв.м. (АКБ шахти), розташоване за адресою: Донецька обл., м.Димитрів, вул.Шосейна.
З урахуванням укладених між Приватним акціонерним товариством Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська та Державним підприємством Мирноградвугілля додаткових угод термін дії вказаних договорів оренди був подовжений до 31.12.2019.
За твердженнями заявника, ним було виконано вимоги законодавства щодо завчасного повідомлення про намір укладення договорів оренди на новий строк, проте Державне підприємство Мирноградвугілля листом №1-30 від 11.01.2020 та Міністерство енергетики та захисту довкілля України листом №26/1.1-19.1-230 від 03.01.2020 відмовлено товариству в узгодженні передачі орендованих ним до теперішнього часу приміщень в оренду на новий строк без будь-яких причин. Крім цього, Державне підприємство Мирноградвугілля заявив вимоги про звільнення орендованих приміщень.
Приватне акціонерне товариство Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська у заяві про забезпечення позову вказує, що відмова відповідача від укладення із позивачем договорів оренди на новий строк без будь-яких причин та мотивів є фактичним невизнанням його переважного права на укладення договорів оренди на новий строк, що і стало підставою для звернення до суду за захистом свого невизнаного права.
Як встановлено судом, у позовній заяві позивач заявив вимогу про визнання договорів оренди №179 від 01.12.2000 та №180 від 01.12.2000 укладеними на новий строк. Суть вказаної вимоги полягає у продовженні позивачем користуватися спірним приміщенням.
Таким чином, в даному випадку у заяві про забезпечення позову викладено вимоги, які за своїм змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, оскільки фактично дозволяють заявнику (позивачу за позовом) безперешкодно користуватись майном, яке йому не належить, до вирішення спору по суті, що є порушенням ч. 11 ст. 137 ГПК України, відповідно до якої не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Заявлені відповідно до заяви про забезпечення позову вимоги спрямовані на реалізацію права позивача продовжувати безперешкодно користуватися спірними приміщеннями, без розгляду при цьому судом спору по суті, при цьому обставини викладені у цій заяві повинні досліджуватися та встановлюватися при винесенні рішення.
Разом з цим, слід зазначити, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення Державним підприємством Мирноградвугілля (відповідачем за поданим позовом) дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 ГПК України).
Тобто, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість невиконання рішення суду та імовірність порушення прав особи без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Проте заявником не обґрунтовано та не підтверджено належними доказами необхідність забороняти Державному підприємству Мирноградвугілля вчиняти дії, спрямовані на виселення із орендованих приміщень, вчиняти Приватному акціонерному товариству Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська перешкоди у користуванні на умовах договорів орендованим майном, як і не доведено, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.
Вимоги забезпечення позову шляхом заборони Державному підприємству Мирноградвугілля вчиняти будь-які дії та правочини щодо відчуження, у тому числі шляхом продажу та/або передачі у тимчасове користування іншим особам вказаних в заяві нежитлових вбудованих приміщень, суд вважає такими, що не підтверджені жодними належними доказами та є передчасними. Суд зазначає, що обґрунтованих припущень про прийняття відповідачем за поданим позовом рішень щодо укладення договорів оренди з іншою установою заявником не наведено, як і доказів на підтвердження того, що відповідач вчиняє дії, спрямованні на відчуження, передачу в оренду спірних приміщень також не надано та про їх наявність не зазначено. Більше того, задоволення такої вимоги може мати наслідком обмеження прав власника спірного майна щодо належного йому об`єкта без обґрунтованих на те підстав.
У даному випадку суду не надано належні та допустимі докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Суд також відзначає, вжиті судом заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону. З огляду на наведене, суд має враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені в результаті застосування відповідних заходів.
Предметом поданого заявником позову є вимога немайнового характеру - про визнання договорів оренди укладеними на новий строк.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Суд зазначає, що застосування визначених ст.137 ГПК України заходів можливо лише у разі, якщо невжиття заходів до забезпечення позову може у подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду, що у даному випадку матеріалами справи не підтверджується.
Враховуючи вищенаведене, заява Приватного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська №46 від 03.02.2020 про забезпечення позову не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.136, 137, 140, 232-235, 255 235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
В задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства Центральна збагачувальна фабрика Мирноградська м.Мирноград №46 від 03.02.2020 про забезпечення позову - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею 10.02.2020 та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у строк, передбачений ст. 256 ГПК України, та порядку, визначеному п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя Ю.В. Макарова