ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020м. ДніпроСправа № 904/6335/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ільєнко Д.Ю.

та представників:

від позивача: Черненко В.В.;

від відповідача: Пасічник О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (м. Дніпро)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Київ) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Дніпро)

про стягнення збитків у розмірі 44 760 грн. 00 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач) збитки у розмірі 44 760 грн. 00 коп.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 8 400 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання послуг власнику, орендатору або оператору щодо організації курсування власних вантажних вагонів на коліях загального користування ПР/М-15103/НЮ від 09.11.2015, а саме: прямуючи зі станції відправлення до станції призначення у період знаходження вагонів на відповідальності відповідача, вагон № 54037940 був пошкоджений та відчеплений із зазначенням причини відчеплення - розукомплектація деталей (відсутні два торцеві упори), про що були складені акт загальної форми ГУ-23 та повідомлення про ремонт форми ВУ-23М. У відповідності до повідомлення форми ВУ-23М вагон був прийнятий структурним підрозділом експлуатаційного вагонного депо регіональної філії АТ "Укрзалізниця" для проведення ремонту та технічного огляду. Після виконання поточного ремонту вагону було складено Акт встановлення та Акт виконаних робіт. Роботи з ремонту вагону на замовлення позивача проводились ТОВ "Ремвагонторг" відповідно до умов договору про надання послуг № 25у/14 від 19.02.2014. Таким чином, за весь час, коли вагон позивача знаходився на шляху прямування залізничними коліями загального користування та перебував у володінні відповідача, внаслідок незабезпечення відповідачем схоронності (збереження) майна (вагону) при перевезенні залізничним транспортом, позивачу було завдано збитків, які відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу, та які останній поніс в результаті необхідності заміни розукомплектованих деталей, а саме: 44 760 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 02.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд по суті за правилами спрощеного позовного провадження на 29.01.2020.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 3856/20 від 24.01.2020), в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що:

- позивач згідно з накладною не є вантажоодержувачем, а є орендарем порожніх вагонів; також відсутні докази передачі йому такого права, отже позивач не має права від свого імені заявляти позов до залізниці з приводу пошкодження вантажу (порожніх приватних вагонів);

- посилання позивача на аналогічну позицію у постановах Вищого господарського суду України від 23.03.2017 № 904/4195/16 та від 17.01.2017 № 904/301/16 є безпідставними, оскільки обставини цих справ не є аналогічними - предмет спору інший, а саме: стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, що перевозиться у вагоні через затримку вагонів на станції, а не стягнення збитків за незабезпечення схоронності приватних порожніх вагонів, як у справі № 904/5252/19. У зазначених позивачем справах при визначенні поняття "вантаж на своїх осях" Вищий господарський суд України посилається на Правила реєстрації та експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 856 від 28.09.2004, які на час розгляду даної справи втратили чинність;

- у складі наданих позивачем доказів відсутнє належне підтвердження понесених позивачем збитків, а також їх фактичний розмір. Так, позивачем було надано договір №25у/14 про надання послуг з організації ремонту залізничних вагонів від 19.02.2014, укладеним між ТОВ "Металургтранс" (замовник) та ТОВ "Ремвагонторг" (виконавець), на виконання дій, пов`язаних з організацією ремонту залізничних вагонів позивача розобладнаних запасними частинами/деталями/вузлами, внаслідок розкрадання та вчинення протиправних дій третіми особами. Відповідно до пункту 1.1 виконавець надає замовнику комплексну послугу з організації ремонту залізничних вагонів замовника розобладнаних запасними частинами/деталями/вузлами, внаслідок розкрадання та вчинення протиправних дій третіми особами. Відповідач зазначає, що виходячи з того факту, що фактично договір від 19.02.2014 передбачав надання з боку ТОВ "Ремвагонторг" лише послуг з організації ремонту залізничних вагонів ТОВ "Металургтранс", а у складі позовної заяви відсутні договори, укладені ТОВ "Ремвагонторг" з вагоноремонтними підприємствами, залишається недоведеним з боку відповідача, на якій підставі ТОВ "Ремвагонторг" проведено саме ремонт вагону № 54037940;

- відповідно до долученого до позовної заяви Повідомлення від 11.07.2019 № 6647 форми ВУ-36М, затвердженої наказом Укрзалізниці від 01.04.2011 № 114-ц, про приймання вантажного вагону № 54037940 з технічного обслуговування, але з цього Повідомлення неможливо зрозуміти, що саме пошкоджено у вищезазначеному вагоні, які роботи потрібно було провести і яка ціна за придбані деталі. Позивачем не надані докази, що підтверджують закупівлі виконавцем запасних частин, їх вартість, узгодження ціни з ТОВ "Металургтранс";

- у якості доказів понесення збитків надано акт № 525 наданих послуг від 31.08.2019, який складається з наданих послуг по організації виконання ремонту вагона в вагоноремонтних підприємствах АТ "Укрзалізниця", поставки і доукомлектації запасними частинами/деталями/вузлами, які, по-перше, не підтверджені жодними доказами походження, ціноутворення; по-друге, не містять переліку таких послуг; по-третє, жодним чином не підтверджують того, ким надавалися послуги з ремонту і чим вони підтверджуються;

- відповідач просить суд звернути увагу на докази понесення збитків, а саме: на платіжне доручення від 04.09.2019 № 45279 на суму 191 400 грн. 00 коп. та вважає, що позивачем не доведено всіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків з відповідача;

- витрати на правову допомогу в сумі 8 400 грн. 00 коп. відповідач вважає завищеними та просить відмовити у їх стягненні, оскільки дана справа не є складною, не потребувала надмірного обсягу юридичної та технічної роботи; крім того, позивачем не доведено затрат того часу, який вказав позивач в акті № 1 від 14.11.2019 - 7 годин, які є свідомо завищеними, з метою покласти на відповідача неспівмірні з ціною позову витрати.

Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 4851/20 від 30.01.2020), в якій він просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись додатково на таке:

- положення статті 1166 Цивільного кодексу України, вказує, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.06.2010 № 6-469св10);

- порожні приватні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", які залізниця зобов`язана доставити на станцію призначення у цілості та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній, а одержувач має щодо залізниці права та обов`язки, передбачені Статутом залізниць України. Отже, порожні приватні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", і якими залізниця не має права розпоряджатись на свій розсуд, як вона розпоряджається вагонами загального парку залізниць, а зобов`язана доставити ці власні порожні вагони на станцію призначення у цілості та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній, а одержувач має відносно залізниці права та обов`язки, передбачені Статутом залізниць України, зокрема, право у разі пошкодження або розукомплектування, або втрати частини вагонів із групи - витребувати у залізниці складання комерційного та інших актів та заявити вимоги про відшкодування збитків у встановлених Статутом залізниць розмірах;

- згідно з пунктом 2 статті 126 Статуту залізниць України за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди; вказане спростовує твердження відповідача щодо відсутності у позивача права на пред`явлення позову, предметом якого є компенсація вже витрачених позивачем грошових коштів на відновлення цілісності вагонів;

- відповідач, як перевізник, має нести відповідальність за втрату, пошкодження вагонів з моменту прийняття їх до перевезення до моменту видачі, якщо не доведе, що це сталося не з його вини. На підтвердження цієї позиції надає копію висновку науково-правової експертизи Інституту держави і права їм. В. М. Корецького НАН України від 31.05.2018 №126/116-е щодо застосування аналогії закону (далі - Висновок). Зазначене у Висновку дає підстави для застосування аналогії закону, зокрема, норм Конвенції про міжнародні залізничні перевезення від 09.05.1980 (згідно з текстом Протоколу змін від 03.06.1999) із додатками (КОТІФ). Так, Додатком D до КОТІФ є Єдині правила до договорів про використання вагонів в міжнародному залізничному сполученні (Єдині правила);

- відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини 1 статті 395 Цивільного кодексу України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння);

- наявні всі елементи складу цивільного правопорушення для стягнення з відповідача збитків за пошкодження спірних вагонів.

У судове засідання 29.01.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Враховуючи необхідність надання часу для підготовки заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву, у судовому засіданні 29.01.2020 протокольно було оголошено перерву до 06.02.2020.

Від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (вх.суду № 5578/20 від 04.02.2020), в яких він заперечував проти задоволення позовних вимог, додатково посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву щодо правових позиції Вищого господарського суду України, відсутності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а також додатково звертав увагу, що ТОВ "Металургтранс" систематично звертається з ідентичними позовними заявами до залізниці про відшкодування збитків і отримують правову допомогу від Адвокатського об`єднання "Снарк", а тому підготовка та ведення даної справи не є складним, отже витрати на правову допомогу є штучно завищеними, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

У судове засідання 06.02.2020 з`явилися представники позивача та відповідача. У вказаному судовому засіданні протокольно оголошувалась перерва до 15:30.

Представник позивача у судовому засіданні 06.02.2020 виклав зміст позовних вимог, навів доводи в їх обґрунтування; зазначив про обставини, викладені у відповіді на відзив на позовну заяву.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.02.2020 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 06.02.2020 наголошено на тому, що ними повідомлені суду всі обставини та долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 06.02.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є: обставини укладання договору перевезення вантажу залізничним транспортом; факт надання послуг; наявність перевізних документів - залізничних накладних; наявність порушення зобов`язань залізницею; встановлення факту понесення позивачем збитків, заподіяних відповідачем, протиправність дій відповідача, розмір збитків та причинний зв`язок між протиправними діями (бездіяльністю) відповідача і заподіяною шкодою; правомірність заявлених до стягнення збитків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" є орендарем залізничного вагону № 54037940 на підставі договору оренди № 33А/19 від 01.06.2019, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Ост-Вест Логічтик Україна" (орендодавець), який використовує при здійсненні своєї господарської діяльності.

Вказане вбачається з договору оренди № 33А/19 від 01.06.2019 (а.с.40-41) та акту приймання-передачі приватних вагонів в оренду по вказаному договору (а.с.183-184).

Для забезпечення організації курсування власних та орендованих вантажних вагонів на коліях загального користування та надання послуг, пов`язаних із цими перевезеннями між позивачем та АТ "Укрзалізниця" було укладено договір про надання послуг власнику, орендатору або оператору щодо організації курсування власних вантажних вагонів на коліях загального користування № ПР/М-15103/НЮ від 09.11.2015 (далі - договір від 09.11.2015, а.с.19-23).

У пункті 1.2. вказаного договору сторони визначили, що керуються цим договором, законами України, Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів залізничним транспортом України, Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення, Правилами експлуатації власних вантажних вагонів, іншими нормативними документами.

Згідно з пунктом 1.3. договору від 09.11.2015 дані про власні вантажні вагони повинні бути внесені до Автоматичного банку даних парку вантажних вагонів (АБД ПВ) з ознакою власника (при необхідності орендаря), а оператора в базу даних "Вантажні вагони компаній-операторів" (База операторів).

Відповідно до пунктів 2.1., 2.1.4., 2.1.8. договору від 09.11.2015 замовник зобов`язується: на виконання погоджених вантажовідправниками обсягів перевезень вантажів у вагонах замовника забезпечувати його подачу під навантаження в межах заявлених обсягів; використовувати власні вагони для перевезення вантажів відповідно до їх конструкції і спеціалізації.

У пункті 2.2.5. договору від 09.11.2015 визначено, що виконавець зобов`язується повідомляти замовника про випадки несправності вагонів, що виникають під час руху для вирішення питання ремонту таких вагонів (при відсутності договору на гарантоване обслуговування власних вантажних вагонів із залізницею).

Крім того, у пунктах 3.1., 3.1.2. договору сторони погодили, що замовник має право самостійно вирішувати питання щодо технічного обслуговування власних вагонів, які знаходяться на коліях загального користування.

Згідно з пунктом 9.1. договору від 09.11.2015 (в редакції додаткової угоди № 4 від 28.11.2018) договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2019 включно. Сторони можуть домовитися про внесення змін до договору, шляхом підписання додаткового договору, який має бути виконаний у письмовій формі та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками.

У червні 2019 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" здійснювало перевезення орендованого позивачем вантажного залізничного вагону № 54037940.

Отже, між відправником (позивачем) та відповідачем укладено договір перевезення у вигляді залізничної накладної № 39434873 (а.с.29-31), відповідно до якої вантажний вагон прямував порожнім до пункту призначення - Кривий Ріг-Головний.

За змістом статті 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Так, 27.06.2019 спірний вагон № 54037940 прибув до станції призначення - Кривий Ріг-Головний та при огляді вагону було виявлено, що у ньому відсутні головна та магістральна частини, про що було складено Акт загальної форми ГУ-23 (а.с.32).

Слід відзначити, що уклавши з залізницею угоду на перевезення вантажу, відправник визнав тим самим обмеження та особливості, що встановлені Статутом, щодо меж відповідальності перевізника і вантажовідправника та погодився з ними.

У відповідності до повідомлення форми ВУ-23М № 2664 (а.с.33) та повідомлення форми ВУ-36М (а.с.34-35) вантажний вагон був прийнятий структурним підрозділом експлуатаційного вагонного депо регіональної філії АТ "Укрзалізниця" для проведення ремонту та технічного огляду.

Роботи з ремонту вагону на замовлення позивача проводились ТОВ "Ремвагонторг" (виконавець) на підставі умов укладеного з позивачем (замовником) договору про надання послуг № 25У/14 від 19.02.2014 (а.с.25-28).

Виконання робіт ТОВ "Ремвагонторг" з ремонту залізничних вагонів, зокрема і спірного вагону № 54037940, підтверджується актом виконаних робіт № 525 від 31.08.2019 (а.с.36) та додатком № 1 до нього, з якого вбачається, що у вагоні № 54037940 було здійснено такі роботи:

- поточний ремонт вартістю 19 300 грн. 00 коп. (без ПДВ);

- головна частина розподільника повітря вартістю 9 000 грн. 00 коп. (без ПДВ);

- магістральна частина розподільника повітря вартістю 9 000 грн. 00 коп. (без ПДВ), а всього 37 300 грн. 00 коп. без ПДВ. Таким чином, вартість ремонту з ПДВ склала 44 760 грн. 00 коп.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що вказані роботи були оплачені позивачем.

Так, в матеріалах справи наявне платіжне доручення № 10489 від 27.09.2019 на суму 450 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу "передплата за організацію виконання деповського ремонту вагоні згідно з договором № 25у/14 від 19.02.2014" (а.с.185).

У сукупності з відомостями, наявними в акті звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2019 (а.с.38-39), суд приходить до висновку, що вказане платіжне доручення підтверджує сплату позивачем на користь ТОВ "Ремвагонторг" вартості ремонту вагону №54037940 в сумі 44 760 грн. 00 коп.

Позивач вважає, що оскільки пошкодження вагону № 54037940 (розукомплектація) відбулось на шляху прямування залізничними коліями загального користування та даний вагон перебував у володінні відповідача, тобто у період знаходження вагону на відповідальності відповідача, то збитки завдані йому саме з вини відповідача, а тому підлягають відшкодуванню останнім в повному обсязі.

При цьому позивач посилається на положення статей 16, 22, 397, 924, 1166 Цивільного кодексу України, статей 224, 225 Господарського кодексу України, статтю 23 Закону України "Про залізничний транспорт", Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, Правила користування вагонами і контейнерами, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113, Правила експлуатації власних вантажних вагонів, затверджені Наказом Міністерства інфраструктури України від 29.01.2015 № 17.

Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення збитків у розмірі 44 760 грн. 00 коп.

Причиною виникнення спору є несплата відповідачем вказаних збитків у добровільному порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке.

Спірні правовідносини стосуються перевезення вантажів залізницею, а відтак, підпадають під правове регулювання Глави 64 Цивільного кодексу України, Глави 32 Господарського кодексу України, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, та інших нормативних актів, прийнятих у відповідності до них та які регулюють спірні правовідносини.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про залізничний транспорт" законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України "Про транспорт", "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", цього закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Відповідно до статті 307 Господарського кодексу України, положення якої кореспондуються із положеннями статті 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до положень частини 5 статті 307 Господарського кодексу України, які кореспондуються з положеннями частини 2 статті 908 та статтею 920 Цивільного кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної (частина 3 статті 909 Цивільного кодексу України).

Відповідно до підпункту 8 пункту 6 розділу 1 Статуту залізниць України (далі - Статут), накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до статті 2 Статуту залізниць України, Статут визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Згідно зі статтею 5 Статуту нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем.

Відповідно до пункту 5.4 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, перевезення власних вантажних вагонів у завантаженому і порожньому стані в усіх випадках (передислокація, ремонт тощо) оформляється перевізним документом (накладною) в електронному (із накладенням електронного цифрового підпису) або паперовому вигляді згідно з Правилами оформлення перевізних документів.

Судом встановлено, що Акціонерним товариством "Українська залізниця" здійснювалось перевезення вантажного вагону № 54037940 за залізничною накладною №39434873.

Згідно зі статтею .8 Статуту перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізницями провадиться у вагонах парку залізниць або орендованих у залізниць, а також у власних вагонах, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності, в тому числі розташованим за межами України. Вагони, призначені для перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, повинні відповідати вимогам Правил технічної експлуатації залізниць України та санітарно-гігієнічним і протиепідемічним нормам і правилам.

За приписами пункту 3.4 Правил експлуатації власних вантажних вагонів власні вантажні вагони, що виходять на колії загального користування, за конструкцією, строком служби, періодом проведення планових видів ремонту і технічним станом повинні відповідати всім вимогам, які встановлюються до вагонів інвентарного парку залізниць, включаючи спеціалізований рухомий склад, та мати відомості про комплектацію вагона.

Відповідно до пункту 4.1 вказаних Правил, випуск власних вантажних вагонів на колії загального користування допускається після відповідного огляду їх технічного стану працівниками вагонного господарства, а для перевезення небезпечного вантажу в спеціалізованих вагонах - при пред`явленні відправником вантажу працівникам станцій і вагонного господарства свідоцтва про технічний стан вагона, що гарантує безпеку перевезення цього вантажу. Номер свідоцтва і результати огляду технічного стану вагонів працівник вагонного господарства записує в книзі пред`явлення вагонів вантажного парку до технічного обслуговування (форма ВУ-14).

За таких обставин, прийняття відповідачем до перевезення вагону № 54037940 за залізничною накладною № 39434873 свідчить про те, що останній перебував у технічно справному стані на станції відправлення. Тож вагон був пошкоджений від час прямування на коліях загального призначення, що було виявлено лише по його прибуттю до станції призначення.

Відповідно до пункту 4.6 Правил обслуговування залізничних під`їзних колій обов`язок охорони вагонів і вантажів на під`їзній колії покладається на підприємство. Якщо під`їзна колія обслуговується локомотивом залізниці, то охорону вагонів і вантажів до моменту фактичної подачі вагонів і з моменту збирання вагонів з під`їзної колії організовує залізниця.

Згідно з пунктами 20, 21 Правил користування вагонами і контейнерами пошкодження вантажного вагона - це порушення справного стану вагона або його складових частин унаслідок зовнішніх впливів, що перевищують рівні, установлені ГОСТ 22235-76, а також унесення змін у конструкції вагонів, заварювання дверей, люків, знімання бортів платформ, дверей напіввагонів, знімного устаткування вагонів тощо, свердління (пробивання, пропалювання) отворів для кріплення вантажів у деталях вагонів, а також кріплення до них вантажів за допомогою зварювання без дозволу залізниці. Ремонт пошкодженого вагона здійснюється на підприємстві, що має право на виконання таких робіт, або на найближчому до місця пошкодження вагоноремонтному підприємстві. Перелік таких підприємств оприлюднюється у товарних конторах станцій обслуговування.

На виконання вищезазначених Правил, у зв`язку з розукомплектуванням вагону №54037940, вагон було відправлено до структурного підрозділу Акціонерного товариства "Українська залізниця" для проведення ремонтних робіт, що підтверджується повідомленнями про приймання вантажних вагонів із форми ВУ-36М.

Відповідно до пункту 22 Правил користування вагонами і контейнерами сума збитків за пошкодження вагона складається з: витрат на транспортування пошкодженого вагона від місця пошкодження до місця його ремонту в розмірі провізної плати, визначеної відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 15.11.1999 № 551, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.1999 за № 828/4121, з урахуванням коригувальних коефіцієнтів, що діють на момент транспортування; вартості ремонту пошкодженого вагона з урахуванням вартості втрачених та (або) пошкоджених частин; витрат на перевантаження вантажу з пошкодженого вагона, якщо його неможливо відремонтувати в навантаженому стані, які визначаються за калькуляцією вартості робіт, що надається разом з розрахунком збитків; плати за користування вагоном за нормативний час перебування пошкодженого вагона в деповському, капітальному ремонті або технічному обслуговуванні з відчепленням (додаток 9), визначеної за ставками плати за користування вагонами згідно з пунктом 14 цих Правил.

За фактом встановлення відсутності головної та магістральної частини, вагон власності (оренди) Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" був направлений на технічне обслуговування, про що свідчать оформлені повідомлення форми ВУ-23М та ВУ-36М.

Роботи з ремонту вагонів на замовлення позивача проводились ТОВ "Ремвагонторг", відповідно до умов договору послуг № 25у від 19.02.2014.

Так, в матеріалах справи наявний акт виконаних робіт № 525 від 31.08.2019 (а.с.36) з додатком № 1 до нього, з якого вбачається, що у вагоні № 54037940 були здійснені роботи на суму 44 760 грн. 00 коп. (з ПДВ), яким підтверджується факт виконання ремонту спірного вагону ТОВ "Ремвагонторг".

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що вказані роботи були оплачені позивачем.

Так, в матеріалах справи наявне платіжне доручення № 10489 від 27.09.2019 на суму 450 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу "передплата за організацію виконання деповського ремонту вагоні згідно з договором № 25у/14 від 19.02.2014" (а.с.185).

У сукупності з відомостями, наявними в акті звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2019 (а.с.38-39), суд приходить до висновку, що вказане платіжне доручення підтверджує сплату позивачем на користь ТОВ "Ремвагонторг" вартості ремонту вагону №54037940 в сумі 44 760 грн. 00 коп.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, господарський суд виходить також із наступного.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Стаття 224 Господарського кодексу України зобов`язує учасника господарських відношень, який порушив господарські зобов`язання або встановлені вимоги, які стосуються здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, здійсненні уповноваженою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не отримані їй доходи, які уповноважена сторона отримала б у разі належного виконання зобов`язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності іншою стороною.

Вимогами статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у разі порушення його цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитки визначаються, як втрата, яку особа отримала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила чи повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально отримати при звичайних обставинах, якщо б його право не було порушено (упущена вигода).

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Слід відзначити, що порожні приватні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", які залізниця зобов`язана доставити на станцію призначення у цілісності та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній, а одержувач має щодо залізниці права та обов`язки, передбачені Статутом залізниць України, зокрема, обов`язок отримати їх від залізниці, а у разі несвоєчасного приймання вагонів від залізниці - сплатити плату за користування вагонами, які знаходяться на коліях залізниці чи на станціях підходу, та збір за зберігання у розмірах, встановлених Тарифним керівництвом № 1, а також інші права та обов`язки, які має одержувач відносно вантажу, що прибув на його адресу.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 904/7360/17, постанові Верховного Суду від 08.10.2018 у справі № 904/8012/17.

Отже, заперечення відповідача в цій частині відхиляються судом.

Відповідно до статті 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не зміг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 23 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

За приписами статті 110 Статуту залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Відповідно до статті 114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було зниженого його вартість.

Згідно з пунктом 2 статті 126 Статуту за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної бездіяльності відповідача, що виявилась у незабезпеченні збереженості (схоронності) належного позивачу майна вагону № 54037940, завданої шкоди - пошкодження складових частин вагонів, та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою. При цьому, відповідачем, в свою чергу, не доведено суду належними та допустимими доказами, що пошкодження вагону під час його перевезення залізницею сталось не з вини відповідача.

Дослідивши усі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, врахувавши принцип диспозитивності та змагальності, суд дійшов висновку, що оскільки при перевезенні орендованого позивачем вагону залізницею не було дотримано вимог щодо його збереження (схоронності), внаслідок чого товариством з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" були понесені витрати на оплату вартості ремонту з урахуванням вартості замінених деталей на загальну суму 44 760 грн. 00 коп., покладення відповідальності на відповідача за заподіяні позивачу збитки є правомірним та справедливим.

З приводу заперечень відповідача суд зазначає слідуюче.

Щодо відсутності доказів наявності всіх елементів складу правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків з відповідача, зокрема: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини.

Матеріалами справи підтверджується наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної бездіяльності відповідача, що виявилась у незабезпеченні збереженості належного позивачу майна (вагонів), завданої шкоди - пошкодження складових частин вагону та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою. При цьому відповідачем, в свою чергу, не доведено суду належними та допустимими доказами, що пошкодження вагону під час його перевезення залізницею сталось не з вини відповідача. АТ "Укразалізниця" як перевізник, має нести відповідальність за втрату, пошкодження вагонів з моменту прийняття їх до перевезення до моменту видачі, якщо не доведе, що це сталося не з його вини. Поданими документами підтверджується, що відповідач прийняв вагон до перевезення без заперечень та зауважень, а обов`язок відповідача забезпечувати схоронність вагонів передбачена статтею 110 Статуту залізниць України, відповідно до якої залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами перевезення вантажів іншому підприємству.

На підтвердження позиції, що АТ "Укразалізниця" як перевізник, має нести відповідальність за втрату, пошкодження вагонів з моменту прийняття їх до перевезення до моменту видачі, якщо не доведе, що це сталося не з його вини, позивачем надано Висновок науково-правової експертизи Інституту держави і права їм. В. М. Корецького НАН України від 31.05.2018 № 126/116-е щодо застосування аналогії закону (далі - Висновок).

Зазначене у Висновку дає підстави для застосування аналогії закону, зокрема, норм Конвенції про міжнародні залізничні перевезення від 09.05.1980 (згідно з текстом Протоколу змін від 03.06.1999) із додатками (КОТІФ). Так, Додатком D до КОТІФ є Єдині правила до договорів про використання вагонів в міжнародному залізничному сполученні (Єдині правила). Параграфи 1-4 статті 4 Єдиних правил визначають, що підприємство залізничних перевезень, якому було довірено вагон для використання як транспортного засобу, відповідає за втрату або пошкодження вагона або його допоміжного обладнання, якщо воно не доведе, що це сталося не з його вини.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ)" 05.06.2003 № 943-1V Україна приєдналась до КОТІФ.

Зазначені питання також врегульовані нормами Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС), яка діє з 01.11.1951, перевидана і набула чинності для України з 01.01.1998, із останніми змінами та доповненнями, що набули чинності для України 01.07.2017.

Дану угоду було укладено між міністерствами, які відають залізничним транспортом, з метою організації перевезень вантажів в прямому міжнародному залізничному сполученні.

Так, статтею 51 УМВС визначає, що перевізник несе відповідальність за втрату, пошкодження вагона з моменту прийняття до перевезення до моменту видачі, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, с частішою національного законодавства України.

Наявність залізничних накладних, є беззаперечним доказом того, що саме відповідач, прийнявши в перевезення визначені в позовній заяві вагони, які під час перевезення були розукомплектовані, має нести відповідальність за збитки, які понесені позивачем в результаті таких неправомірних дій відповідача.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідач не спростував доводів позивача, а також не довів наявність обставин, що могли б бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги щодо стягнення збитків у розмірі 44 760 грн. 00 коп. визнаються судом обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Суд також відзначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.111950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, пункт 29).

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини також зазначено, що вимога щодо обґрунтованості рішень не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

З урахуванням вказаного, суд відзначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Стосовно вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Так, 01.08.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (далі - клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Снарк" (далі - адвокатське об`єднання) було укладено договір про надання правової допомоги № 01/08/19 (далі - договір про правову допомогу, а.с.103-106), відповідно до пункту 1.1. якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором. Юридична допомога надається в усній або письмовій формі на підставі усних або письмових звернень клієнта.

За приписами пункту 2.1. договору про правову допомогу адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання з надання відповідної юридичної допомоги.

Відповідно до пунктів 4.1.-4.4. договору про правову допомогу загальний розмір гонорару, який підлягає до виплати адвокатському об`єднанню за надання юридичної допомоги за договором, визначається виходячи з умов обчислення гонорару, встановлених договором. Клієнт згоден, що адвокатське об`єднання не дає жодних обіцянок щодо загального розміру гонорару. Гонорар буде виплачуватися за всі види юридичної допомоги, наданої клієнту за договором. Кожен партнер та адвокат, працівник адвокатського об`єднання має своє погодинну ставку гонорару. Клієнт проводить виплату гонорару за ставками, що встановлені в адвокатському об`єднанні на час надання відповідної юридичної допомоги. На дату підписання договору сторонами встановлюється наступний розмір погодинного тарифу оплати юридичної допомоги, що надається адвокатським об`єднанням: старші партнери - 1 200 грн. 00 коп., партнери - 1 000 грн. 00 коп., адвокати - 900 грн. 00 коп. Про зміни ставок погодинного гонорару адвокатське об`єднання заздалегідь повідомляє клієнта.

Договір набуває чинності і розпочинає діяти з дати його підписання сторонами, і адвокатське об`єднання починає надавати юридичну допомогу клієнту з цієї дати. Термін надання юридичної допомоги встановлюється сторонами в 12 місяців з дати набрання договором чинності. У разі відсутності письмової заяви однієї із сторін, поданого іншій стороні не пізніше, ніж за один місяць до закінчення зазначеного терміну, договір автоматично пролонгується на той самий строк і на тих же умовах (пункт 6.1.,6.2. договору про правову допомогу).

В подальшому, між клієнтом та адвокатським об`єднанням укладено додаткову угоду №18 від 05.12.2019 до договору (далі - додаткова угода до договору) відповідно до умов договору клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання з надання клієнту юридичної допомоги, пов`язаної із стягненням в судовому порядку на користь клієнта понесених останнім збитків з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - боржник), спричинених розукомплектацією вантажного залізничного вагона № 54037940.

За змістом пункту 2 додаткової угоди до договору адвокатське об`єднання в рамках надання правової допомоги за цією додатковою угодою вчиняє відповідні дії, перелік яких наведений у даному пункті угоди.

На підтвердження виконання вказаного договору та додаткової угоди до договору було складено акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 24.12.2019 , в якому сторони засвідчили, що адвокатське об`єднання з 05.12.2019 по 24.12.2019 надало клієнту юридичну допомогу відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 01/08/19 від 01.08.2019, а клієнт прийняв надані послуги із переліком та в обсязі затраченого часу. Загальний розмір гонорару згідно із умовами його обчислення, встановленими договором, складає 8 400 грн. 00 коп. і розрахований наступним чином: 7 годин надання послуг х на 1 200 грн. погодинного тарифу оплати = 8 400 грн. 00 коп. Надані послуги мають бути оплачені клієнтом в строк до 31.12.2019 (а.с.109).

Як вбачається з матеріалів справи, в оплату наданих послуг було виставлено рахунок-фактуру № СФ-0000143 від 24.12.2019 на суму 8 400 грн. 00 коп. (а.с.43). Відповідно до платіжного доручення № 46019 від 26.12.2019 на суму 8 400 грн. 00 коп. вказані вище послуги були позивачем оплачені (а.с.45).

Відповідач заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважає їх розмір завищеними та просить відмовити у їх стягненні.

З цього приводу суд зазначає таке.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Слід відзначити, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Відповідач заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу - вважає їх завищеними, ТОВ "Металургтранс" систематично звертається з ідентичними позовними заявами до залізниці про відшкодування збитків і отримує правову допомогу від Адвокатського об`єднання "Снарк", а тому підготовка та ведення даної справи не є складним. Надання правової допомоги у даній справі не потребувало надмірного обсягу юридичної та технічної роботи.

Суд погоджується із вказаними доводами відповідача, та вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За таких обставин, враховуючи наявність заперечень відповідача щодо обсягу, вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правничу допомогу, враховуючи якість наданих послуг (ненадання певних документів разом із позовною заявою, та долучення документів, які не стосуються спору - а.с.42, 44) суд оцінив витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення договорів та підготовку позовної заяви як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, взявши до уваги проведення у даній справі лише двох судових засідань, факт явки у кожне судове засідання представника позивача, дійшов висновку про те, що справедливою та співрозмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 5 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 1 921 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення збитків у розмірі 44 760 грн. 00 коп. - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (49600, м.Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 108; ідентифікаційний код 40081237) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, будинок 1, кімната 524; ідентифікаційний код 33074226) 44 760 грн. 00 коп. збитків, 1 921 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору та 5 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 06.02.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко