РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.01.2020Справа № 910/13931/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Комунального підприємства "Теплокомуненерго" Олександрівської міської ради

до Міністерства фінансів України

про стягнення 18208276 грн.

за участі представників:

від позивача: Кравченко І.В., за наказом,

від відповідача: Гуцева Л.О., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Теплокомуненерго" Олександрівської міської ради звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства фінансів України про стягнення з державного бюджету 18208276 грн. субвенцій за різницею в тарифах з надання послуг теплопостачання, оскільки відсутність відшкодування призвела до негативних наслідків провадження позивачем фінансово-господарської діяльності.

Ухвалою суду від 15.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позов відповідач зауважив на недоведеності позивачем повного складу цивільного правопорушення, а також вказав на недотримання позивачем порядку вчинення певних дій, необхідних для отримання субвенції у 2018 році на суму 18208276 грн.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що саме на відповідача покладений обов`язок приймати рішення про перерахування субвенцій, у зв`язку з чим такі кошти мають бути стягнуті з відповідача внаслідок його бездіяльності. Також позивач послався на чинність відповідного бюджетного призначення та зауважив, що ним вчинені всі необхідні дії для отримання субвенцій.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначив, що до нього не надходила інформація з Держказначейства щодо укладення позивачем договорів про організацію взаєморозрахунків на спірну суму.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Теплокомуненерго" Олександрівської міської ради здійснює забезпечення виробництва, транспортування, постачання теплової енергії та надання послуг з централізованого опалення мешканцям міста.

Згідно з положеннями частини 3 статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній до 01.05.2019) органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання). При встановленні цін/тарифів на послуги, які виробляються суб`єктами природних монополій, діяльність яких регулюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до законодавства, повноваження органів місцевого самоврядування поширюються виключно на тариф (складову тарифу), який (яка) не підлягає встановленню цими національними комісіями.

У разі зміни цін/тарифів на послуги/товари центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідній сфері, які призвели до непередбачених витрат виконавців/виробників, центральні органи виконавчої влади зобов`язані відшкодувати в повному обсязі збитки, зумовлені такими змінами, протягом поточного фінансового року та до затвердження нового бюджету (частина 8 статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній до 01.05.2019).

Як зазначив позивач, станом на 01.10.2017 сума накопиченої та не відшкодованої різниці в тарифах становить: для населення - 11 905 645 грн., у тому числі за період з 01.01.2016 по 30.09.2017 - 11 905 645 грн.; для установ, які фінансуються з бюджетів різних рівнів - 6 302 631 грн., у тому числі за період з 01.01.2011 по 31.12.2015 - 3 919 963 грн.; за період з 01.01.2016 по 30.09.2016 - 2 382 668 грн.

Для узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися установам та організаціям, що фінансуються з державного та/бо місцевих бюджетів, яка утворилася у період 2011-2015 років та залишилася непогашеною станом на 01.01.2016, зокрема, за позивачем, обласною комісією з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах прийнято рішення, оформлене протоколом від 24.05.2017 №2, яким узгоджений обсяг заборгованості з різниці в тарифах у розмірі 3 919 963 грн.

Пунктом 27 статті 14 Закону України «Про Державний бюджет України» установлено, що у 2018 році кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами частини третьої статті 15, частини третьої статті 29 і частини третьої статті 30 Бюджетного кодексу України, спрямовуються на реалізацію програм та заходів, визначених частиною четвертою статті 30 Бюджетного кодексу України, а кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами статей 11, 12 і 13 цього Закону, спрямовуються відповідно на субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (за рахунок джерел, визначених пунктами 8 та 9 статті 11 цього Закону).

Оскільки позивач так і не отримав відшкодування різниці в тарифах, останній звернувся із даним позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача кошти субвенції за різницею в тарифах у сумі 18208276 грн., а саме: 11905645 грн. субвенції для населення та 6302631 грн. - для установ та організацій. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на понесення ним збитків через відсутність такого відшкодування різниці вартості тарифів, що призвело до негативних наслідків провадження позивачем власної фінансово-господарської діяльності, судових спорів із АТ «НАК «Нафтогаз Україна» та тривалого арешту рахунків.

Частиною другою статті 4 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.

Згідно з пунктом 48 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України, субвенції - міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції.

Статтею 97 Бюджетного кодексу України визначено трансферти, що надаються з Державного бюджету України місцевим бюджетам. Порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2018 № 110 затверджено Порядок та умови надання у 2018 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 1 вказаного Порядку субвенція надається з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - різниця між фактичною вартістю та тарифом), за рахунок джерел, зазначених у статті 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", згідно з розподілом, наведеним у додатку 1. Головним розпорядником субвенції та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінрегіон.

Пунктом 2 Порядку встановлено, що перерахування субвенції здійснюється на суму різниці між фактичною вартістю та тарифом, що утворилася до 1 січня 2016 р. і не погашена на дату укладення договору про організацію взаєморозрахунків.

Підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору. Примірний договір про організацію взаєморозрахунків наведений у додатку 2 (пункт 3 Порядку).

Положеннями пункту 3 Порядку також передбачено, що учасниками розрахунків можуть бути суб`єкти господарювання незалежно від форми власності. Взаєморозрахунки можуть бути проведені між надавачами послуг. Із суб`єктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу, та енергопостачальниками, газодобувними або вугледобувними підприємствами проводяться розрахунки з погашення кредиторської заборгованості за спожиті енергоносії.

Згідно з пунктом 5 Порядку учасники розрахунків підписують договори про організацію взаєморозрахунків або повертають їх надавачеві послуг разом із вмотивованою письмовою відмовою в їх підписанні у строк, що не перевищує п`яти робочих днів з моменту їх отримання від надавача послуг.

Пунктом 6 Порядку визначений перелік документів, який надавачі послуг подають до місцевого фінансового органу, який відповідно до пункту 7 на підставі отриманих відповідно до пункту 6 цих Порядку та умов документів формує узагальнені реєстри договорів про організацію взаєморозрахунків, які надсилаються разом з копіями договорів про організацію взаєморозрахунків структурним підрозділам з питань фінансів обласних, Київської міської держадміністрацій для їх узагальнення та подання щомісяця до 13 і 22 числа Мінрегіону зведеного реєстру таких договорів разом з їх копіями, а Казначейству і його територіальним органам, в яких відкриті рахунки учасників розрахунків, - договори про організацію взаєморозрахунків.

Після цього, за приписами пункту 8 Порядку, Казначейство перевіряє договори про організацію взаєморозрахунків та подає щомісяця до 14 і 24 числа Мінфіну та Мінрегіону інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, в розрізі надавачів послуг. Мінрегіон узагальнює подані відповідно до пункту 7 цих Порядку та умов документи, формує узагальнений реєстр договорів про організацію взаєморозрахунків та подає його щомісяця до 15 і 25 числа Мінфіну. Мінфін на підставі поданої Казначейством інформації та поданого Мінрегіоном узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків приймає рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, яке доводиться до відома Казначейства.

Відповідно до пункту 9 Порядку Казначейство перераховує субвенцію відповідно до Порядку перерахування міжбюджетних трансфертів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2010 р. № 1132 (Офіційний вісник України, 2010 р., № 96, ст. 3399; 2015 р., № 7, ст. 161), і Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого Мінфіном. Розрахунки з погашення заборгованості за рахунок джерел, визначених статтею 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", проводяться шляхом залучення коштів з єдиного казначейського рахунка.

Таким чином, для отримання компенсації з державного бюджету щодо різниці в тарифах, позивачу необхідно вчинити ряд передбачених Порядком дій, а саме укласти із надавачами відповідних послуг договори про організацію взаєморозрахунків та надати його до місцевого фінансового органу разом із іншими, передбаченими пунктом 6 Порядку документами.

Суд зауважує, що прийняттю відповідачем рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом передує дотримання учасниками розрахунків умов Порядку щодо процедури надання певного переліку документів місцевим фінансовим органам, які в свою чергу формують узагальнені реєстри та передають такі документи структурним підрозділам з питань фінансів обласних держадміністрацій, та надалі Мінрегіону і Казначейству, яке подає документи Мінфіну.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем усіх передбачених Порядком дій, зокрема, укладення відповідних договорів про організацію взаєморозрахунків, надання звітів про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності надавачів послуг, актів звіряння заборгованості, складені учасниками розрахунків, довідки територіального органу ДФС про розмір податкового боргу, довідки про розмір грошових зобов`язань із сплати дивідендів (доходу), нарахованих на акції (частки) господарських товариств, у статутних капіталах яких є державна власність, не сплачених на день видачі довідки, податкової декларації з податку на прибуток підприємства тощо.

Відтак, посилання позивача у відповіді на відзив на вчинення ним всіх необхідних дій для отримання субвенції не підтверджується поданими позивачем доказами по справі.

Натомість, у матеріалах справи наявні лише докази щодо укладення позивачем договору про організацію взаєморозрахунків від 10.10.2018 № 44/110 на суму 382537,52 грн., який на підставі доручення відповідача від 20.11.2018 № 3 профінансовано. Одночасно, позивачем не доведено, що вказана сума входить до спірної суми позовних вимог.

Також судом відхиляються посилання позивача на незначний проміжок часу з дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2018 № 110 для збору всіх документів та укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, що унеможливило вчасне подання позивачем таких документів.

Наведені обставини не можуть слугувати підставою для поновлення позивачу права на отримання субвенції, як вважає позивач. При цьому суд зауважує, що відповідно до вимог частини 12 статті 23 Бюджетного Кодексу України всі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду.

Разом із цим, звернувшись із даним позовом до суду, позивач просить стягнути з відповідача субвенцію на погашення різниці в тарифах в якості збитків.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

У той же час, позивачем не доведено та судом не встановлено наявності неправомірних дій (бездіяльності) відповідача, заподіяння позивачу шкоди та причинного зв`язку між цими елементами.

Дії (бездіяльність) відповідача, внаслідок яких завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Утім, з огляду на встановлені судом обставини бездіяльність відповідача у вигляді неперерахування субвенцій позивачу на погашення різниці в тарифах не є доведеною, а відтак не доведеними також є заподіяння відповідачем позивачу шкоди та причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та заподіянням збитків.

Отже, позивач не довів наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення для покладення на відповідача відповідальності у вигляді сплати збитків, а відтак у задоволенні позову суд дійшов висновку відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статей 129 ГПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Теплокомуненерго" Олександрівської міської ради відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 10.02.2020.

Суддя К.В. Полякова