ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2020 р. Справа № 917/1415/19

За позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування", вул. Іллінська, 8, м. Київ, 04070,

до Приватного підприємства "Полтавська пивна компанія", вул. Панянка, 1/3, кв.12, м. Полтава, Полтавська область, 36020,

про стягнення 11 024,26 грн.

Суддя Погрібна С.В.

Секретар судового засідання Павленко С.М.

Представники сторін в судове засідання не з`явились.

Обставини справи: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" звернулося до суду з позовом до Приватного підприємства "Полтавська пивна компанія" про стягнення 11 024,26 грн. матеріальної шкоди в порядку суброгації.

Ухвалою суду від 14.08.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 12.09.2019 р. на 11:00 год.

27.08.2019 р. позивачем подано заяву про розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника (вх. № 8970).

Ухвалою суду від 12.09.2019 р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 08.10.2019 р. на 11:30 год.

Судове засідання, призначене на 08.10.2019 р. на 11:30 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою суду від 18.10.2019 р. наступне підготовче засідання призначено на 12.11.2019 р. на 11:00 год.

Представники сторін в судове засідання 12.11.2019 р. не з`явились.

Ухвалою суду від 12.11.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 17.12.2019 р.

Представники сторін в судове засідання 17.12.2019 р. не з`явились, причин щодо того суду не повідомили.

Ухвали суду, які направлялись на адресу відповідача, зазначеної у позові та відповідає відомостям з ЄДР, повернулись до суду без вручення адресату з відміткою поштового відправлення: "за закінченням терміну зберігання".

Розгляд справи відкладено на 28.01.2020 р.

В судове засідання 28.01.2020 р. представники сторін вкотре не з`явились, причин щодо того суду не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення попередньої ухвали суду (а.с. 74-75).

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, як що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, належне повідомлення відповідача про час, дату і місце проведення судового засідання суд розглядає спір за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини та дослідивши надані документальні докази, суд встановив, 26.10.2016 р. сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортних засобів "Scania P380" д/н НОМЕР_1 та "Рено Магнум", д/н НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 .

Транспортний засіб "Scania P380" застрахований згідно Генерального Договору добровільного страхування наземного транспорту №003а6ц5 від 09.12.2015 р. (а.с. 6) та Сертифікату до нього (а.с 14).

Цивільно-правова відповідальність "Рено Магнум", д/н НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 застрахована в АСК "ОМЕГА" згідно полісу ОСЦПВ № АЕ/6288921 (а.с. 21).

У результаті даної ДТП було пошкоджено застрахований у АХА Страхування, транспортний засіб «Scania Р380» д/н НОМЕР_1 , який належить ТОВ "Катеринопільський Елеватор" (Страхувальник) на праві приватної власності.

Відповідно до постанови Машівського районного суду Полтавської області від 07.11.2016 р. у справі про адміністративне правопорушення № 540/1373/16-п, ОСОБА_1 визнано винним у вище зазначеній ДТП (а.с. 20).

Позивач вказує, що за страховим випадком (ДТП) ним складено страховий акт по договору страхування №АХА2198256 від 27.03.2017 р. та було визначено суму страхового відшкодування на підставі розрахунку страхового відшкодування в розмірі 16 488,13 грн., проте враховуючи умови полісу № АЕ/6288921 та положення статтей 12, 22, 29 ЗУ «Про ОСЦПВ» статей 9, 27 ЗУ «Про страхування», статей 993, 988 ЦК України, ПрАТ «АСК «Омега» сплатило на користь AT «СК «АХА Страхування» шкоду в межах ліміту його відповідальності за заявленим страховим випадком, виходячи із розміру завданих збитків розрахованих з урахуванням вартості коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля, тобто у сумі 5 463,87 грн. Отже залишок невідшкодованої суми складає 11 024,26 грн.

Відповідно до умов полісу ОСЦПВ № АЕ/6288921 розмір франшизи становить 1000 грн. Так, сума зобов`язання, що має бути сплачена відповідачем становить 11 024,26 грн. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" виконало свої зобов`язання перед страхувальником згідно умов Договору.

Задля врегулювання спору в досудовому порядку відповідачу було направлено претензію вих. № ЕЛ 4272 від 04.12.2017 р. з проханням виплатити страхове відшкодування на користь позивача, однак на даний час страхове відшкодування не сплачено.

Позивач повідомив суд, що між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" та Юридичною компанією «Ей Лойєрс» було підписано договір, відповідно до якого Юридична компанія «Ей Лойєрс» зобов`язується за дорученням Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" надати послуги щодо проведення дій спрямованих на повернення заборгованості (а.с. 34).

Відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, відзив на позов не надав.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Згідно з частиною другою статті 999 ЦК України, до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Позивач вважає, що відповідач, як страховик транспортного засобу, яким керувала особа винна у скоєнні ДТП, повинен у повному обсязі відшкодувати йому сплачену суму страхового відшкодування.

Відповідно до частини 2 статті 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас, як передбачено приписами частини 3 статті 985 ЦК України, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

За змістом п. 2.1 статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями статті 29 цього Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність встановлено статтею 1194 ЦК України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 № 910/3650/16 та № 910/32969/15).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається на статтю 1172 ЦК України, відповідно до якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З наявної в матеріалах справи Довідки про дорожньо-транспортну пригоду №104659381 (а.с. 19) вбачається, що власником транспортного засобу "Рено Магнум" д/н НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , є ОСОБА_2 .

Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в матеріалах справи відсутнє.

Відповідно до постанови Машівського районного суду Полтавської області від 07.11.2016 р. у справі про адміністративне правопорушення № 540/1373/16-п, ОСОБА_1 визнано винним у вище зазначеній ДТП (а.с. 20). В постанові вказано, що ОСОБА_1 працює водієм в ПП "Полтавська пивна компанія".

Однак, в матеріалах даної справи відсутні докази, що ОСОБА_1 в момент скоєння ДТП перебував під час виконання ним свої трудових (службових) обов`язків.

У відповідності до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, а позивачем не доведено, що саме на ПП "Полтавська пивна компанія" покладено обов`язок відшкодувати шкоду, завдану його працівником під час виконання ним свої трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 209, 210, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позову.

2. Копії рішення направити сторонам.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (через Господарський суд Полтавської області).

Рішення підписано 07.02.2020 р.

Суддя Погрібна С.В.