ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2020 р. Справа №909/802/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання - Федорів Н.

за участю представників учасників процесу:

від позивача - Галушка Г.М. - адвокат

від відповідача - не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатська будівельна компанія" б/н від 21.11.2019 (Вх.ЗАГС № 01-05/4163/19 від 22.11.2019)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.10.2019 (суддя Фанда О. М. повний текст складено 21.10.2019, м. Івано-Франківськ)

у справі №909/802/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферозіт", м. Теребовля Тернопільської обалсті,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатська будівельна компанія", м. Івано-Франківськ,

про стягнення заборгованості за договорами поставки в сумі 608 360 грн 71 коп

В С Т А Н О В И В:

ТОВ "Ферозіт" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до ТОВ "Карпатська будівельна компанія" про стягнення заборгованості за договорами поставки в сумі 608 360,71грн.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконання відповідачем умов договорів поставки товарів № РЕ/ІФ/080/18 від 02.01.2018 та № РЕ/ІФ/113/19 від 03.01.2019 зокрема щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 08.10.2019 у справі №909/802/19 позовні вимоги задоволено. Стягнено з ТОВ "Карпатська будівельна компанія" на користь ТОВ "Ферозіт" - 608 360,71грн заборгованості, з них: 506 967,26грн - заборгованості за поставлений товар, 101 393,45грн штрафу та 9 125,41грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем свого зобов`язання щодо оплати отриманого товару по договорах поставках товарів № РЕ/ІФ/080/18 від 02.01.2018 та № РЕ/ІФ/113/19 від 03.01.2019, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 506 967,26грн, обґрунтована та підлягає задоволенню. Також, здійснивши перевірку нарахування штрафу, прийшов до висновку про обгрунтованість такого нарахування.

ТОВ "Карпатська будівельна компанія" подано апеляційну скаргу б/н від 21.11.2019, в які просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.10.2019 скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Скаржник зазначає, що при виконанні відповідачем капітальних ремонтно-будівельних робіт у дитячих навчальних закладах, було виконано ряд додаткових робіт. Вказані роботи були погоджені з Управлінням капітального будівництва міськвиконкому та відповідачем. ТОВ «Ферозіт» відомо про те, що відповідачем було проведено додаткові роботи на території дитячих навчальних закладів, оскільки позивачу надсилались листи про проведення додаткових будівельних робіт, акти приймання-передачі виконаних робіт (КБ-2в) та довідки про вартість виконаних робіт та витрат (КБ-3).

Отже, на думку скаржника, у зв`язку з виконанням ремонтно-будівельних робіт та додаткових робіт, які не оплачені ТОВ «Ферозіт» на території дитячих навчальних закладів у м.Івано-Франківську, ТОВ «Карпатська будівельна компанія» не мала змоги вчасно провести розрахунки з ТОВ «Ферозіт» за поставлені будівельні матеріали згідно договорів поставки товарів, які в свою чергу були використані при роботах за договором субпідряду та виконання додаткових робіт за договором субпідряду, що укладені між позивачем та відповідачем.

ТОВ "Ферозіт" подано відзив на апеляційну скаргу №307 від 13.12.2019 в якому просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.10.2019 у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги є безпідставними та не обгрунтованими, рішення суду прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, доведено та всебічно обгрунтовано їх у рішенні суду, надано належну оцінку всім доказам, грунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Представник позивача в судовому засіданні виклав заперечення щодо вимог апеляційної скарги.

Скаржник в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, розгляд справи за клопотанням скаржника відкладався, зважаючи на обмежений ст. 273 ГПК України строк для перегляду рішень місцевого господарського суду, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснити перевірку рішення суду в апеляційному порядку за відсутності представника скаржника.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

як вбачається із матеріалів справи, 02.01.2018 між ТОВ "Ферозіт" (постачальник) та ТОВ "Карпатська будівельна компанія" (покупець) укладено договір поставки товарів № РЕ/ІФ/080/18, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався постачати і передавати у власність покупцю будівельні матеріали (товар) для використання у господарській діяльності, а покупець в свою чергу зобов`язався прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору (п.1.1 договору).

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Згідно п.4.1 договору розрахунки проводяться протягом 30 календарних днів від дати отримання товару уповноваженою особою покупця.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції судом встановлено, що на виконання умов вказаного вище договору постачальник в період з 21.08.2018 по 30.12.2018 поставив та передав у власність покупцю товар на суму 426 901,82грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних (а.с. 17-35).

Проте покупцем оплата за отриманий товар не проводилась. Таким чином, виникла заборгованість по вказаному договору на суму 426 901,82грн.

03 січня 2019 року між сторонами по справі також укладено договір поставки товарів № РЕ/ІФ/113/19, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався постачати і передавати у власність покупцю будівельні матеріали (товар) для використання у господарській діяльності, а покупець в свою чергу зобов`язався прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору (п.1.1 договору).

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Згідно п.4.1 договору розрахунки проводяться протягом 30 календарних днів від дати отримання товару уповноваженою особою покупця.

На виконання умов вказаного вище договору постачальник поставив та передав у власність покупцю товар на суму 80 065,44грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних (а.с. 38-41).

Проте покупцем оплата за отриманий товар згідно договору № РЕ/ІФ/113/19 від 03.01.2019 не проводилась. Таким чином, заборгованість по вказаному договору становить в сумі 80 065,44грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості по двох договорах становить 506 967,26грн.

Проте вказана сума на момент звернення ТОВ "Ферозіт" з позовом до суду відповідачем не оплачена.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема із правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 ГК України). Вказане положення кореспондується з приписами ст. 712 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до наведеного договір, укладений між позивачем і відповідачем, є договором поставки.

На підставі господарського договору між суб`єктами господарювання виникають господарські зобов`язання, в силу яких один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст.173, 174 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договори поставки товарів № РЕ/ІФ/080/18 від 02.01.2018 та № РЕ/ІФ/113/19 від 03.01.2019, укладені між сторонами в межах чинного законодавства України - є правомірними, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом, а доказів визнання їх судом недійсними, суду не подано (ст.204 ЦК України).

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Укладені між сторонами у справі договори №РЕ/ІФ/080/18 від 02.01.2018 та № РЕ/ІФ/113/19 від 03.01.2019, за своєю правовою природою є договорами поставки, відтак до них застосовуються відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продаж.

З урахуванням умов договорів поставки товарів № РЕ/ІФ/080/18 від 02.01.2018 та № РЕ/ІФ/113/19 від 03.01.2019, відповідач у справі зобов`язався здійснити оплату за поставлений товар за цінами і на умовах, передбачених у цьому договорі і у відповідності до накладних в загальній сумі 506 967,26грн, зокрема 426 901, 82грн - заборгованість по договору № РЕ/ІФ/080/18 поставки товарів від 02.01.2018 та 80 065,44грн - заборгованість по договору № РЕ/ІФ/113/19 поставки товарів від 03.01.2019.

Проте відповідач умови договорів щодо оплати за поставлений товар не виконав, внаслідок чого утворилась вказана вище заборгованість.

Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 2 ст. 614 ЦК України встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Станом на день винесення судом рішення, відповідач доказів погашення основної заборгованості на суму 506 967,26грн, зокрема 426 901,82грн - заборгованість по договору № РЕ/ІФ/080/18 поставки товарів від 02.01.2018 та 80 065,44грн - заборгованість по договору № РЕ/ІФ/113/19 поставки товарів від 03.01.2019 не надав, доводи позивача не спростував.

Отже, правомірно встановлено судом першої інстанції, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем свого зобов`язання щодо оплати отриманого товару по договорах поставках товарів № РЕ/ІФ/080/18 від 02.01.2018 та № РЕ/ІФ/113/19 від 03.01.2019, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 506 967,26грн, зокрема 426 901,82грн - основного боргу, - заборгованість по договору № РЕ/ІФ/080/18 поставки товарів від 02.01.2018 та 80 065,44грн - заборгованість по договору № РЕ/ІФ/113/19 поставки товарів від 03.01.2019 на користь позивача у справі обґрунтована та підлягає задоволенню.

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктами 5.3 договорів сторони узгодили, що у випадку прострочення оплати поставленого товару більше ніж на 30 календарних днів покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від суми неоплаченого товару.

На підставі вказаних правових норм та договорів поставки товару позивач нарахував відповідачу штраф в загальній сумі 101 393,45грн, зокрема: 85 380,36грн - штрафу за прострочення оплати товару по договору № РЕ/ІФ/080/18 поставки товарів від 02.01.2018 та 16 013,09грн - штрафу за прострочення оплати товару по договору № РЕ/ІФ/113/19 поставки товарів від 03.01.2019 .

Судом першої інстанції, здійснивши перевірку нарахування штрафів, правомірно визнано обгрунтованими нарахування штрафних санкцій в зв`язку із чим такі підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, скаржником належними та допустимими доказами не обгрунтовано факту належного виконання зобов`язань щодо поставки продукції згідно спірних договорів .

Позивачем доведено та документально підтверджено факт набуття у нього права вимоги стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 608 36,71грн у відповідності до договорів поставки товарів № РЕ/ІФ/080/18 від 02.01.2018 та № РЕ/ІФ/113/19 від 03.01.2019.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на вищевикладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що доводи скаржника є не обгрунтовані належними та достатніми доказами та не підлягають задоволенню.

Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що у зв`язку з виконанням ремонтно-будівельних робіт та додаткових робіт, які не оплачені ТОВ «Ферозіт» на території дитячих навчальних закладів у м.Івано-Франківську, ТОВ «Карпатська будівельна компанія» не мала змоги вчасно провести розрахунки з ТОВ «Ферозіт» за поставлені будівельні матеріали згідно договорів поставки товарів, які в свою чергу були використані при роботах за договором субпідряду та виконання додаткових робіт за договором субпідряду, що укладені між позивачем та відповідачем, судова колегія зазначає наступне.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач просить прийняти судове рішення та якими позивач обгрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відносини між сторонами згідно договорів субпідряду, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, як на підставу для відмови у позові, не є підставою позову у справі, що розглядається та не стосуються предмету. У договорах поставки товарів № РЕ/ІФ/080/18 від 02.01.2018 та № РЕ/ІФ/113/19 від 03.01.2019, які є підставою даного позову відсутнє будь-яке посилання на вказані скаржником договори субпідряду.

Відповідно ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та у відповідності до норм процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273. 275, 276, 282- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.10.2019 у справі №909/802/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатська будівельна компанія" б/н від 21.11.2019 (Вх.ЗАГС № 01-05/4163/19 від 22.11.2019) без задоволення.

2. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 03.02.2020.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин.А. В.