РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.01.2020Справа № 910/10734/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального провадження матеріали господарської справи

За позовом Виконувача обов`язків керівника Бориспільської місцевої прокуратури (вул. Героїв Небесної Сотні, 21, м. Бориспіль, Київська область, 08300)

в інтересах держави в особі

Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (08456, Київська область, Переяслав-Хмельницький район, село Дівички)

до Фізичної особи-підприємця Яворського Володимира Вячеславовича ( АДРЕСА_1 )

про визнання недійсним договору в частині та стягнення 32217,83 грн.

представники сторін:

прокурор: Тітова О.В. - посвідчення № 051063 від 02.10.2018 року;

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Сорока М.М. - ордер № 41921 від 03.09.2019 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Виконувач обов`язків керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Яворського Володимира Вячеславовича про визнання частково недійсним договору та стягнення 32217,83 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на той факт, що під час укладення Дівичківською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області з відповідачем Договору № 2606 купівлі - продажу від 22.12.2018 року, предметом якого є закупівля технологічного обладнання для шкільних їдалень, до ціни предмета закупівлі неправомірно включено податок на додану вартість в сумі 32217,83 грн., у зв`язку з чим вказаний правочин має бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України в частині сплати податку на додану вартість, передбаченого розділом 2 договору та додатком № 1 до нього, з одночасним стягненням зазначеної суми як безпідставно отриманої.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 року позовну заяву залишено без руху та встановлено прокурору строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.08.2019, за результатами розгляду заяви прокурора № 34/3-9424 вих-19 від 23.08.2019 року про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10734/19, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 3 ст. 12 ГПК України ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 25.09.2019.

Проте, підготовче засідання, призначене на 25.09.2019 року не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Селівона А.М. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 року підготовче засідання призначено на 10.10.2019.

У підготовчому судовому засіданні 10.10.2019 року оголошено перерву на 07.11.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2019 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів з ініціативи суду та оголошено перерву у підготовчому засіданні на 20.11.2019.

В судовому засіданні 20.11.2019 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/10734/19 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 18.12.2019 року.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 18.12.2019 року судом оголошено перерву до 16.01.2020.

В судові засідання 10.10.2019, 07.11.2019, 20.11.2019, 18.12.2019 та 16.01.2020 з`явились прокурор та уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області в судові засідання 10.10.2019, 07.11.2019, 20.11.2019, 18.12.2019 та 16.01.2020 не з`явився.

Про дату, місце та час проведення судових засідань Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 336, 070, 430, 848.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 10.10.2019 через загальний відділ діловодства суду від відповідача - Фізичної особи-підприємця Яворського В.В. надійшов відзив б/н від 13.09.2019 року на позовну заяву, в якому останній заперечує позовні вимоги, посилаючись на недоведеність прокуратурою факту неправомірного набуття відповідачем коштів у розмірі 32 217,83 грн. та необґрунтованість доводів для визнання Договору купівлі-продажу від 22.12.2018 № 2606 недійсним на підставі ст.ст. 229, 230 Цивільного кодексу України. При цьому відповідач зазначає про наявність додаткової угоди № 39 від 08.01.2019 року, якою внесено зміни до Договору № 2606 від 22.12.2018 року та передбачено нову редакцію специфікації товару від 08.01.2019 року з відображенням нульового значення ПДВ, згідно якої здійснювалася поставка товару за видатковою накладною № 2606 від 08.01.2019. Відзив разом з доданими до нього доказами на підтвердження викладених у ньому обставин судом долучені до матеріалів справи.

На виконання вимог ухвали суду від 27.08.2019 року від Бориспільської місцевої прокуратури надійшли письмові пояснення № 34/03-9573вих19 від 18.09.2019 року щодо стану кримінального провадження № 0000021 від 20.01.2019 року з доданими до них копіями ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26.02.2019 у справі № 373/307/19 та протоколу тимчасового доступу до речей і документів Заступника начальника СВ Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області від 07.03.2019 року. Документи судом долучені до матеріалів справи.

Також 20.09.2019 року від відповідача надійшло клопотання б/н від 19.09.2019 року про залучення до справи Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області в якості співвідповідача в порядку ч. 3 ст. 48 ГПК України. Клопотання судом долучене до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 10.10.2019 через канцелярію суду від відповідача 20.09.2019 надійшло клопотання б/н від 19.09.2019 про витребування доказів на підставі ст.ст. 42, 81 ГПК України, в якому останній просить суд витребувати у Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області копію протоколу допиту ОСОБА_1 від 28.02.2019 в рамках кримінального провадження № 0000065, а також інформацію щодо стану цього кримінального провадження. Документи судом долучені до матеріалів справи.

До початку судового засідання 10.10.2019 через канцелярію суду від відповідача 10.10.2019 надійшли письмові пояснення б/н від 10.10.2019, відповідно до яких позовна заява Бориспільської місцевої прокуратури не містить обґрунтованих підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді в особі Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, оскільки сама сільська рада заперечує факт порушення її інтересів в наслідок укладання договору купівлі-продажу № 2606 від 22.12.2018 року. Зазначені документи судом долучені до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 07.11.2019 через канцелярію суду Першим заступником прокурора Київської області 25.10.2019 подано відповідь на відзив відповідача № 08-439вих19 від 21.10.2019, в якій прокурор проти доводів відповідача, викладених ним у відзиві на позов, заперечив та зазначив про необхідність критичного оцінювання судом доводів відповідача щодо внесення змін до умов Договору купівлі - продажу від 22.12.2018 Додатковою угодою № 39 від 08.01.2019, оскільки зазначені зміни внесенні після виконання умов договору, а саме після отримання сільською радою товару згідно видаткової накладної постачальника ФОП Яворівського В.В. № 2606 від 22.12.2018 та після спливу строку дії договору - 31.12.2018 (п. 6 договору № 2606 від 22.12.2018 року). Документи судом долучені до матеріалів справи.

До початку судового засідання 07.11.2019 року через канцелярію суду 06.11.2019 року від Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області надійшли пояснення № 609 від 05.11.2019 щодо обставин, викладених у позовній заяві прокурора, в яких сільська рада зазначає про безпідставність тверджень прокуратури щодо завищення ціни договору і порушення вимог законодавства під час закупівлі за бюджетні кошти та додатково вказує на виконання відповідачем всіх умов договору № 2606 від 22.12.2019 і відсутність претензій до нього. Документи судом долучені до матеріалів справи.

Також через канцелярію суду від відповідача 07.11.2019 року надійшло клопотання б/н від 07.11.2019 року про залишення позовної заяви прокурора без руху на підставі ч. 11 ст. 176 ГПК України. Клопотання відповідача судом долучено до матеріалів справи.

Окрім цього 20.11.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення б/н від 19.11.2019 на відповідь прокуратури на відзив відповідача на позовну заяву, на відповідь прокуратури на клопотання про витребування доказів, на відповідь прокуратури на клопотання про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави, в яких відповідач просить суд задовольнити відповідне клопотання про залишення позовної заяви без руху. Документи судом долучені до матеріалів справи.

Судом за результатами розгляду в судовому засіданні 20.11.2019 протокольно ухвалено про відмову в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви прокурора без руху, про відмову в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів та про залишення без розгляду клопотання відповідача про залучення до участі у справі Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області в якості співвідповідача.

В судовому засіданні 18.12.2019 уповноваженим представником ФОП Яворського В.В. подано текст виступу представника відповідача в судових дебатах б/н від 18.12.2019, який судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час розгляду справи 16.01.2020 року суду не надано.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час розгляду справи в судовому засіданні 16.01.2020 до суду не надходило.

В судових засіданнях 18.12.2019 та 16.01.2020 прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судових засіданнях 18.12.2019 та 16.01.2020 проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 16.01.2020 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення уповноважених представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, між Дівичківською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області (покупець за договором, позивач у справі) та Фізичною особою-підприємцем Яворським Володимиром В`ячеславовичем (відповідач у справі, постачальник за договором) 22.12.2018 року укладено Договір купівлі-продажу № 2606 від (далі - Договір) (ідентифікатор закупівлі - UA-2018-12-28-001021-b) (про закупівлю технологічного обладнання для шкільних їдалень (ДК-2015-3932200-4) на суму 193 307,00 грн.

При цьому Переяслав-Хмельницьким відділом Бориспільської місцевої прокуратури під час проведення моніторингу офіційного загальнодержавного веб-порталу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з питань публічних закупівель «prozorro.gov.ua» встановлено факт розміщення Дівичківською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області (покупець за договором) 28.12.2018 року звіту про укладення зазначеного Договору, за результатами попереднього розміщення на офіційному сайті Єдиної системи електронних публічних закупівель ПроЗорро (ProZorro) тендерного оголошення Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області про закупівлю Технологічного обладнання для шкільних їдалень (ДК - 2015 -39312200-4).

Згідно п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується постачати і передавати у власність (повне господарське відання) покупцю Технологічне обладнання для шкільних їдалень, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити оплату на умовах даного Договору.

Розділами 2 - 7 Договору сторони погодили розмір та порядок розрахунків, умови постачання, відповідальність сторін, термін дії договору, форс-мажор тощо.

Пунктом 7.5 Договору передбачено, що зміни та доповнення до Договору дійсні у тому випадку, якщо вони здійсненні у письмовій формі та підписані уповноваженими представниками сторін.

Згідно розділу 6 Договору останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018.

Вказаний Договір підписаний представником покупця та постачальником особисто та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Умовами п. 1.2 Договору передбачено, що розгорнута номенклатура (асортимент) товару, кількість, ціна і загальна сума позначаються у накладній № 2606 від 22.12.2018.

Предметом купівлі - продажу є товар згідно накладних та специфікації (п. 1.3 Договору).

Так, у відповідності до умов Договору сторонами узгоджено та підписано Специфікацію № 1 від 22.12.2018 до Договору, згідно якої предметом поставки є товар трьох найменувань в загальній кількості 12 штук на загальну суму 193 307,00 грн., у тому числі ПДВ 32217,83 грн.

Окрім цього судом за матеріалами справи встановлено та підтверджено сторонами, що на підставі листа Дівичківської сільської ради № 14 від 08.01.2019 про необхідність внесення змін до Договору в зв`язку з виробничою необхідністю сторонами Додатковою угодою № 39 від 08.01.2019 (далі - Додаткова угода № 39) внесено зміни до Договору, а саме викладено нову редакцію Специфікації товару, яка оформлена Додатком № 1 до Договору № 39 від 08.01.2019 року (далі - Додаток № 1).

Зокрема, в підписаному обома сторонами Додатку № 1 до Договору № 39 від 08.01.2019 узгоджено збільшення найменування та асортименту товару до восьми в загальній кількості 22 штуки на загальну суму 193 307,00 грн. у тому числі ПДВ 0,00 грн.

Як свідчать надані сторонами докази, на виконання умов вищевказаного Договору та Додаткової угоди № 39 відповідачем було поставлено, а позивачем отримано товар на загальну суму 193 307,00 грн., що підтверджується підписаною повноважним представником покупця та особисто постачальником і засвідченою печатками обох сторін видатковою накладною № 2606 від 08.01.2019 року, зміст якої відповідає змісту Специфікації № 1 до Договору в редакції Додаткової угоди № 39.

Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до п. 3.3 Договору прийом товару по кількості та якості здійснюється сторонами в триденний термін після постачання.

Продавець гарантує якість та надійність товару протягом одного року з моменту постачання товару (п.3.4 Договору).

Претензії щодо кількості та якості товару покупець може пред`явити постачальнику протягом 5 робочих днів з моменту одержання товару. Виявлена бракована продукція підлягає обміну (п.3.6 Договору).

Відповідно до частини 1 статті 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, заперечень щодо факту поставки товару за вказаною видатковою накладною позивачем суду не надано. Доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій щодо поставленого товару від покупця до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Фізичною особою - підприємцем Яворським В.В. умов Договору та Додаткової угоди № 39 з боку покупця відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору та Додаткової угоди № 39 відповідачем виконані прийняті на себе зобов`язання з передачі товару позивачу - Дівичківській сільській раді Переяслав-Хмельницького району Київської області, а останнім, у свою чергу, прийнято товар без будь - яких зауважень. Факт передачі відповідачем товару належним чином підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Розділом 2 Договору сторони узгодили, що загальна сума за договором складає - 193307,00 грн., розрахунок здійснюється безготівково платіжним дорученням згідно пред`явленій до сплати накладній.

Зобов`язання покупця вважаються виконаними на день надходження платежів на рахунок постачальника (п.4.1 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем був виставлений покупцю рахунок № 2677 від 22.12.2018 на оплату товару за Договором на суму 193 307,00 грн., копія якого долучена до матеріалів справи та у відповідності до якого 28.12.2018 року Дівичківською сільською радою перераховано на рахунок постачальника грошові кошти в сумі 193 307,00 грн. у тому числі ПДВ 32 217,83 грн., факт якого підтверджується наданою прокурором роздруківкою з веб-порталу «spending.gov.ua» про здійснення трансакції № 124113303.

Будь - яких заперечень щодо факту та розміру здійсненої оплати, а також зарахування відповідачем здійсненої оплати від сторін Договору на час розгляду справи до суду не надходило.

Згідно змісту позовної заяви, під час проведення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000021, зареєстрованого 20.01.2019 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, прокуратурою виявлено, що Додаток № 1 до Договору, а саме Специфікація № 1 від 22.12.2018, видаткова накладна № 2606 від 22.12.2018 та рахунок на оплату № 2677 від 22.12.2018, виписані ФОП Яворським В.В. як постачальником товару, містять найменування товару, кількість - 12 одиниць та суму - 193 307,00 грн., у тому числі ПДВ 32217,83 грн.

Проте, як зазначає прокурор в поданій позовній заяві та вбачається з матеріалів справи, в реєстрі платників податків ПДВ відсутня інформація про реєстрацію постачальника ФОП Яворського В.В. як платника вказаного податку.

Зокрема, згідно інформації, наданої листом № 12534/6/26-15-08-06-24 від 15.05.2019 Головним управлінням ДФС у м. Києві, в Єдиному банку даних юридичних осіб ФОП Яворський В.В., станом на дату надання відомостей, перебуває на обліку в ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві як фізична особа підприємець та не реєструвався в якості платника ПДВ.

Таким чином, в обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на той факт, що ФОП Яворським В.В. як продавцем за відсутності статусу платника ПДВ на час укладення спірного Договору неправомірно включено до ціни товару ПДВ в розмірі 32217,83 грн., чим введено Дівичківську сільську раду як покупця в оману та в подальшому отримано за Договором від покупця додаткові кошти в сумі 32217,83 грн., що дорівнює сумі включеного до складу ціни товару ПДВ, які в іншому випадку не підлягали б сплаті.

Крім того, за твердженням прокурора, оскільки під час укладання Договору відповідач своїми діями навмисно ввів в оману Дівичківську сільську раду щодо обставин, які мають істотне значення, укладений між сторонами Договір в частині сплати податку на додану вартість, передбаченого розділом 2 Договору та Специфікацією № 1 від 22.01.2018 (Додатком № 1 до нього), у відповідності до ст. 215, ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, а також на підставі положень ст.ст. 216, 1212 Цивільного кодексу України відповідно підлягають стягненню з відповідача на користь Дівичківської сільської ради кошти в розмірі 32217,83 грн. визначеної Договором та сплаченої ПДВ як безпідставно набуті.

Водночас, оцінивши доводи сторін та здійснюючи правовий аналіз підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в суді у даній справі суд зазначає, що згідно із пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Частинами 1, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

За приписами статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Отже, в розумінні приписів наведених норм господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов`язаних із захистом інтересів держави.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року зазначив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією та іншими законами.

При цьому обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилається на те, що безпідставне завищення ціни Договору купівлі-продажу № 2606 від 22.12.2018 року, яке полягає у включені до основної суми договору суму податку на додану вартість за умови, що постачальник не є платником такого податку, порушує інтереси держави, оскільки призводить до неефективності використання бюджетних коштів та зачіпає суспільний інтерес, що полягає у дотриманні вимог чинного законодавства у сфері проведення закупівель за бюджетні кошти.

Окрім цього, за твердженням прокурора, неефективне використання бюджетних коштів внаслідок укладення оспорюваного Договору з порушенням вимог законодавства, унеможливлює виконання органом місцевого самоврядування взятих на себе зобов`язань перед територіальною громадою міста та порушує інтереси як держави, так і громадян - членів територіальної громади.

Як зазначає прокурор у позовній заяві, саме Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області є органом, що представляє Дівичківську сільську об`єднану територіальну громаду, діє в її інтересах під час розпорядження бюджетними коштами громади, зокрема, як замовник публічних закупівель, та є органом, який уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Так, на підтвердження неналежного виконання покладених законом повноважень з боку Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області прокурор зазначав, що з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави та Дівичківської об`єднаної сільської територіальної громади в суді прокурором направлено до сільської ради лист від 01.07.2019 № 34-03-7911вих19 про надання інформації щодо виявлення порушень вимог законодавства (в частині сплати податків, тощо) та умов Договору від 22.12.2018 під час його укладення і виконання, у відповідь на який листом від 02.07.2019 № 362 сільською радою повідомлено про відсутність порушень вимог законодавства та умов вказаного правочину.

В подальшому відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Бориспільською місцевою прокуратурою листом № 34-03-9049вих19 від 01.08.2019 року також повідомлено Дівичківську сільську раду Переяслав-Хмельницького району Київської області про намір звернутися до суду з відповідним позовом в інтересах держави.

При цьому сам факт незвернення до суду сільської ради з відповідним позовом, який би мав змогу захистити інтереси, зокрема, жителів територіальної громади, свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши наведені прокурором підстави представництва Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та встановивши, що вказаний орган місцевого самоврядування неналежним чином здійснює захист територіальної громади в даних правовідносинах, оскільки дії Дівичківської сільської ради вказують на бездіяльність даного органу щодо подання позову про оскарження спірного договору та повернення до бюджету спірних коштів, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади с. Дівички та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення Виконувача обов`язків керівника Бориспільської місцевої прокуратури з позовом у даній справі.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Крім того, за приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю чи в частині.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору в частині, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. (далі - Постанова № 9) відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови № 9 під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Так, в обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на той факт, що під час укладення Дівичківською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області з відповідачем Договору № 2606 купівлі - продажу від 22.12.2018 року, предметом якого є закупівля технологічного обладнання для шкільних їдалень, до ціни предмета закупівлі неправомірно включено податок на додану вартість в сумі 32217,83 грн. Отже, оскільки, на переконання прокурора, позивача було введено в оману в частині наявності у відповідача свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість, тому включення відповідачем до складу вартості товару сум ПДВ було неправомірним, тому укладений між сторонами договір має бути визнано недійсним в частині включеного до складу ціни товару ПДВ та, відповідно, перераховані позивачем кошти в якості ПДВ підлягають поверненню відповідачем на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно отримані.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Проаналізувавши умови спірного Договору купівлі - продажу суд приходить до висновку про його укладеність, зважаючи на погодження його сторонами усіх істотних для даного Договору умов. Одночасно суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови.

В свою чергу ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 ГК України).

Відповідно до частини 2 статті 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (частини 1, 2 статті 632 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Тому сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Згідно з підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України податок на додану вартість це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем /замовником послуг/.

Суд зазначає, що підписавши Договір купівлі - продажу № 2606 від 22.12.2018 року та Додаткову угоду від 08.01.2019 до нього його сторони на підставі вільного волевиявлення погодили ціну договору, яка є істотною умовою. При цьому, як встановлено судом, відповідач як постачальник виконав покладені на нього договором зобов`язання з поставки товару, а позивач як покупець прийняв поставлений відповідачем товар (технологічне обладнання) без зауважень щодо його якості та кількості, а також здійснив його оплату в повному обсязі, за визначеною в Договорі, Специфікації № 1 в редакції Додаткової угоди № 39 від 08.01.2019 та видатковій накладній № 2606 від 08.01.2019 ціною з 0,00 ПДВ.

Згідно ч. 1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ч. 3 вказаної статті).

Таким чином, враховуючи подальше добровільне укладення сторонами Додаткової угоди № 39 від 08.01.2019 до Договору купівлі-продажу від 22.12.2018 № 2606 та підписання Додатку № 1 до Договору № 39 від 08.01.2019, попередньо укладений Додаток № 1 до Договору № 2606 від 22.12.2018 на момент звернення прокуратурою з позовною заявою втратив свою чинність.

Зокрема, як стверджує відповідач та позивачем не заперечувалось, Додатком № 1 від 08.01.2019 крім внесення змін до Специфікації, а саме збільшення найменування та асортименту товару в межах визначеної Договором ціни в сумі 193 307,00 грн., відбулося виправлення технічної описки та вказано нульове значення ПДВ, що також підтверджується видатковою накладною № 2606 від 08.01.2019 року, копія якої наявна в матеріалах справи.

Окрім цього суд звертає увагу, що Розділом 2 Договору, який прокуратура просить визнати недійсним в судовому порядку, передбачено загальну суму правочину без зазначення сум податку на додану вартість.

Правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені статтею 217 Цивільного кодексу України, згідно якої недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тобто умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому.

Відповідно до частини 8 статті 181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Відсутність в договорі істотної умови є підставою вважати такий договір неукладеним, а не визнавати його недійсним.

Нормами цивільного та господарського законодавства також встановлено, що договір поставки (купівлі - продажу) не може існувати без умов щодо ціни вартості товару. Згідно статті 180 Господарського кодексу України без погодження сторонами ціни договору такий договір є неукладений. Оскільки Специфікація № 1 від 22.12.2018 в частині включення в оплату податку на додану вартість містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору, то договір не може бути визнаний недійсним в цій частині.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі № 910/22319/16 та від 04.07.2019 у справі № 911/1627/18

Крім того, частиною 3 статті 632 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

При цьому посилання прокурора в обґрунтування позову на безпідставність внесення сторонами змін до Договору та специфікації № 1 від 22.12.2018, як невід`ємної частини Договору купівлі-продажу № 2606 від 22.12.2018, строк дії якого скінчився 31.12.2018 року, Додатковою угодою № 39 від 08.01.2019 судом до уваги не приймаються зважаючи на те, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Насамперед зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

Суд зазначає, що закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язань виконавця, які виникли внаслідок його укладення та не були виконані на момент припинення договору, не звільняє від виконання зобов`язань за договором щодо поставки товару за Договором, оскільки зобов`язання припиняється його належним виконанням, яке може відбутися як до, так і після закінчення дії договору.

Відповідний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 19.03.2019 року у справі № 916/626/18, від 04.05.2018 року у справі № 927/333/17.

Приписами п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Поряд із цим суд наголошує, що метою договірних зобов`язальних правовідносин між сторонами, підставами виникнення яких є спірний Договір, з урахуванням внесених до нього Додатковою угодою № 39 від 08.01.2019 змін, є забезпечення господарської діяльності (господарських потреб) сторін шляхом належного його виконання контрагентами та спрямування на досягнення кінцевого результату, а саме як виконання своїх зобов`язань з поставки товару постачальником, так і здійснення оплати прийнятого товару покупцем.

При цьому судом враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 19 березня 2019 року у справі № 916/626/18 за результатом аналізу і тлумачення положень глави 50 ЦК України «Припинення зобов`язань» і ст.202 ГК, та згідно якого чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання, як закінчення строку дії договору. Тобто, на думку Верховного Суду, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору.

Доказів визнання недійсною або розірвання Додаткової угоди № 39 від 08.01.2019 до Договору купівлі-продажу від 22.12.2018 № 2606 та/або її окремих положень станом на час розгляду справи суду не надано.

З огляду на вищевикладене та враховуючи встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Додаткову угоду № 39 від 08.01.2019 до Договору купівлі-продажу від 22.12.2018 № 2606, як належну, у розумінні норм ст.11 Цивільного Кодексу України, підставу для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків.

Також судом не приймаються заперечення прокурора щодо правомірності поданих відповідачем Додаткової угоди № 39 від 08.01.2019 до Договору купівлі-продажу № 2606 від 22.12.2018, Додатку № 1 до Договору № 39 від 08.01.2019 та видаткової накладної № 2606 від 08.01.2019 року з підстав відсутності станом на 07.03.2019 року даних документів у Дівичківської сільської ради в ході проведення тимчасового доступу до речей і документів в межах кримінального провадження № 0000021, оскільки відсутність у одної із сторін копії письмового договору, за умови наявності такої копії у іншої сторони не підтверджує факту неукладання такого правочину, не свідчить про порушення порядку його укладення або виконання.

Крім того, на момент розгляду спору будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення Додаткової угоди № 39 від 08.01.2019 до Договору купівлі-продажу від 22.12.2018 № 2606 на час її підписання та в процесі виконання з боку сторін Договору відсутні.

Суд зазначає, що частиною 1 ст. 230 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 Цивільного кодексу України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 922/3721/18, для визнання судом недійсним правочину, як такого, що вчинений під впливом помилки, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність обману; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману; наявність умислу в діях відповідача.

Суд звертає увагу, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину, тобто цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину, зокрема, умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункти 19, 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Зокрема, позиція прокурора ґрунтується на тому, що при укладенні договору та включенні суми ПДВ в Договір, позивача було введено в оману в частині наявності у відповідача статусу платника ПДВ, за умови фактичної відсутності останнього.

Проте суд зазначає, що укладаючи договір, покупець не обмежений в праві перевірити інформацію стосовного контрагента, з яким такий договір укладається, зокрема, і стосовно його статусу як платника податку. При цьому інформація про платників податку на додану вартість є загальнодоступною, відомості про що розміщує фіскальна служба на своєму офіційному веб-сайті за посиланням «https://cabinet.sfs.gov.ua/registers/pdv».

Враховуючи вищевикладене в сукупності, судом відхилено як необґрунтоване посилання прокурора в обґрунтування позовних вимог на те, що при укладенні Договору та включенні суми ПДВ в договір та специфікацію, позивача було саме умисно введено в оману в частині відсутності у відповідача статусу платника ПДВ.

Посилання прокуратури на відкрите кримінальне провадження № 0000021 щодо службових осіб Дівичківської сільської ради, які допустили розтрату бюджетних коштів шляхом укладання протягом грудня 2018 року договорів на закупівлю товарів, на думку суду, не можуть слугувати беззаперечною підставою для висновку про наявність порушень законодавства під час укладання Договору, оскільки на час розгляду спору в межах досудового слідства жодній особі повідомлення про підозру не пред`явлено та не винесено обвинувального вироку.

Таким чином, дослідивши та проаналізувавши умови спірного договору, судом встановлено, що при укладенні договору сторонами дотримано всі вимоги щодо свободи волевиявлення, форми, наявності істотних умов, що передбачені вимогами цивільного та господарського законодавства, будь - яких доказів наявності в діях відповідача умисного введення в оману позивача при укладенні спірного договору, прокурором на час розгляду справи не надано.

Жодних доказів щодо невиконання сторонами умов Договору та Додаткової угоди № 39 від 08.01.2019 та/або спростування факту поставки товару за накладною № 2606 від 08.01.2019, а також доказів щодо складання відповідних актів в межах кримінального провадження прокурором на час розгляду справи також не надано.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215, 230 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що прокурор не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити прокурору у задоволенні позову в частині визнання частково недійсним Договору з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Розглянувши по суті позовні вимоги прокурора щодо визнання частково недійсним Договору та Додатку № 1 до нього суд зазначає, що позовна заява прокурора окрім зазначених немайнових вимог містить похідну матеріально - правову вимогу про повернення безпідставно набутих коштів за договором в сумі 32217,83 грн.

Відповідно до ч.1, абз. 1 п. 3 ст. 1212 Цивільного Кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Так, проаналізувавши обставини справи, які підтверджені наявними в матеріалах доказами судом встановлено, що підстави для визнання правочину недійсним відсутні, що виключає застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, та оскільки вимога про повернення коштів у розмір 32217,83 грн. гривень є похідною від вимоги про визнання недійсним Договору № 2606 купівлі - продажу від 22.12.2018 року в частині сплати податку на додану вартість, передбаченого розділом 2 договору та додатком № 1 до нього, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення позовних в частині стягнення безпідставно набутих коштів.

Відповідно до частини 1статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (ч. 1ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що прокурор не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити прокурору в задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на прокурора.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Виконувача обов`язків керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області до Фізичної особи-підприємця Яворського Володимира В`ячеславовича відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 04.02.2020 року.

Суддя А.М. Селівон