ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2020 р. Справа№ 910/7926/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

секретар судового засідання Ярмоленко С.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Летичівське"

на рішення господарського суду міста Києва від 22.10.2019 р. (повний текст складено 24.10.2019 р.)

у справі № 910/7926/19 (суддя - Кирилюк Т.Ю.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Летичівське"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн"

про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство "Летичівське" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн" про визнання недійсним договору позики № 15/0818 від 14.08.2018 р.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що спірний правочин не спрямований на настання реальних наслідків; вчинений для приховування іншого правочину; не містить вільного волевиявлення позивача та підписаний посадовою особою, у якої відсутній повний обсяг цивільної дієздатності.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.10.2019 р. у справі № 910/7926/19 у позові відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину на момент його вчинення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, приватне акціонерне товариство "Летичівське" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначав, що спірний правочин містить ознаки удаваності та фіктивності, вчинений для приховування іншого правочину, а саме - дій, спрямованих на заволодіння нерухомим майном та майновими активами приватного акціонерного товариства "Летичівське", та підписаний посадовою особою, у якої відсутній повний обсяг цивільної дієздатності на укладення подібних правочинів від імені вказаного товариства. Водночас, судом першої інстанції не було досліджено та не надано правової оцінки наявності заінтересованості особи, що підписала оскаржуваний договір, з огляду на положення його умов разом із документами фінансової звітності за 2014 р., 2017 р., 2018 р.

За твердженням скаржника, матеріали справи не містять документів на підтвердження того, що гр. ОСОБА_1 був призначений на посаду директора ПАТ "Летичівське"; вказував, що, з урахуванням положень ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", укладання договору позики мало бути узгоджено з відповідним компетентним органом акціонерного товариства, шляхом прийняття таким органом рішення про надання згоди на вчинення правочину. Однак, такого рішення компетентним органом товариства не приймалось, тож підписання правочину одноособово виконуючим обов`язки директора ОСОБА_1 виконано з порушенням ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", що не було враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2019 р. апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2019 р. поновлено апелянту пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення; відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 22.01.2020 р.

13.01.2020 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 22.01.2020 р. представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Позивач вказував на обґрунтованість доводів апеляційної скарги, наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 14.08.2018 р. між публічним акціонерним товариством "Летичівське" (позичальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн" (позикодавець) укладено договір позики № 15/0818 (далі - договір), за умовами якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 410 000,00 грн., що станом на 14.08.2018 р. еквівалентно 14 996,34 доларів США (за курсом НБУ 27,34 грн. за долар США станом на 14.08.2018 р.), а позичальник зобов`язався повернути зазначені грошові кошти у визначений договором строк.

За умовами пунктів 3.2, 3.3 договору фінансова допомога надається в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника, зазначений у договорі. Позика вважається наданою в момент перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника, зазначений в договорі.

Розділом 5 договору сторонами погоджено порядок повернення позики, а саме: позичальник зобов`язався повернути позикодавцю грошові кошти у строк до 30.10.2018 р.; позика повертається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок відповідача; у разі, якщо курс долара США на момент повернення коштів буде вищим ніж зазначено в пункті 2.1 договору, позика повертається в сумі, еквівалентній 14 996, 34 доларів США, за курсом НБУ на дату повернення коштів; позика вважається повернутою в момент зарахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача.

Відповідно до пункту 7 договору сторонами погоджено, що в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, позикодавцем приймається порука ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , застава рухомого майна, що належить ПП "Троя", застава рухомого майна ПАТ "Летичівське" - довгострокових біологічних активів.

Згідно пунктів 8.9, 8.10 договору сторони підтверджують, що на момент укладання договору вони є суб`єктами господарювання згідно діючого законодавства України. Посадові особи, які підписали цей договір та вказані в преамбулі, наділені необхідними повноваженнями та не мають обмежень прав по підписанню і виконанню договору. Сторони констатують, що скріплення печаткою (штампом) підписом особи, яка підписала договір від імені позикодавця та позичальника, є належним доказом того, що така особа має право підпису відповідних документів.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту надання позикодавцем позики позичальнику та закінчується в момент повернення позики (пункти 9.1, 9.2 договору).

Договір позики підписано сторонами (зі сторони позичальника - Грищуком Р.В.) та скріплено відтисками їх печаток.

На виконання умов договору позики позикодавцем згідно платіжних доручень № 216 від 14.08.2018 р., № 217 від 16.08.2018 р., № 221 від 23.08.2018 р. перераховано позичальнику безвідсоткову позику у розмірі 410 000,00 грн.

Предметом спору є визнання недійсним договору позики № 15/0818 від 14.08.2018 р. з підстав невідповідності вимогам закону на момент його вчинення.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 202 Цивільного кодексу України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з положенням статті 1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина 1 статті 1047 Цивільного Кодексу України).

Згідно із частинами 1, 3 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.

Згідно з частинами 1-3 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 97 Цивільного кодексу України визначено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Частинами 1, 2 статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачено, що рішення про надання згоди на вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину. У разі неприйняття наглядовою радою рішення про надання згоди на вчинення значного правочину питання про вчинення такого правочину може виноситися на розгляд загальних зборів. Якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, рішення про надання згоди на вчинення такого правочину приймається загальними зборами за поданням наглядової ради. Рішення про надання згоди на вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків, але менша ніж 50 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається простою більшістю голосів акціонерів, які зареєструвалися для участі у загальних зборах та є власниками голосуючих з цього питання акцій. Якщо наглядова рада товариства складається не менш як на одну третину з незалежних директорів, рішення, передбачені цією частиною, можуть прийматися цією наглядовою радою.

Наведені положення законодавства узгоджуються з положеннями статуту публічного акціонерного товариства "Летичівське", відповідно до п. 11.3.23 якого до виключної компетенції загальних зборів належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої фінансової звітності. До виключної компетенції наглядової ради належить прийняття рішення про вчинення значних правочинів, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом правочину, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства (п. 12.5.33 статуту).

З аналізу положень ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" та п.п. 11.3.23, 12.5.33 статуту публічного акціонерного товариства "Летичівське" вбачається, що до значних правочинів відносяться правочини вартість майна або послуг яких перевищує 10 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства.

Враховуючи, що оскаржуваний договір позики укладено сторонами 14.08.2018 р., тому для здійснення оцінки, чи є вказаний правочин значним у розумінні ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" та п.п. 11.3.23, 12.5.33 статуту товариства, необхідно здійснити аналіз фінансової звітності публічного акціонерного товариства "Летичівське" за 2017 рік.

Відповідно до річної фінансової звітності публічного акціонерного товариства "Летичівське" за 2017 рік, вартість активів товариства складає 8 455 200,00 грн., а отже сума позики за договором є меншою 10 % вартості активів товариства.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що договір позики було вчинено виконуючим обов`язки директора товариства, який за твердженням апелянта не мав повноважень на укладення договорів від імені товариства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з протоколу № 1 засідання наглядової ради публічного акціонерного товариства "Летичівське" від 12.06.2017 р. на посаду в.о. директора публічного акціонерного товариства "Летичівське" було призначено з 12.06.2017 р. ОСОБА_1 з випробувальним терміном 6 місяців. При цьому, вказаний протокол не містить жодних застережень щодо обмеження повноважень виконуючого обов`язки директора товариства.

Відповідно до наявної в матеріалах справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.06.2017 р. керівником публічного акціонерного товариства "Летичівське" зазначено Грищука Р.В.

Згідно до ч. 3 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Відповідно до ч. ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Таким чином, на момент вчинення спірного правочину керівником публічного акціонерного товариства "Летичівське" був Грищук Р.В., при цьому з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не вбачається даних про наявність обмежень щодо представництва публічного акціонерного товариства "Летичівське" Грищука Р.В.

Окрім того, абзацом 2 пункту 13.5.3 статуту публічного акціонерного товариства "Летичівське" визначено, що особа, на яку тимчасово покладаються обов`язки директора за його відсутності, має всі повноваження директора, передбачені законодавством України, цим статутом та положенням про директора, в тому числі діє без довіреності від імені товариства та представляє його інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях.

Таким чином, статутом товариства визначено, що особа, яка виконує обов`язки директора, наділена всіма повноваженнями, які віднесені статутом до компетенції директора.

Так, згідно із п. 13.1 статуту публічного акціонерного товариства "Летичівське" директор є виконавчим органом товариства, здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції директора належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що законодавством, цим статутом або рішенням загальних зборів віднесені до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради.

Також пунктом 13.5 підпункту 13.5.1 статуту передбачено, що директор має право без довіреності діяти від імені товариства. Директор уповноважений представляти товариство в його відносинах з державними органами, підприємствами, установами та організаціями та будь-якими третіми особами; вести переговори ті укладати будь-які правочини, договори (контракти тощо) від імені товариства, у тому числі зовнішньоекономічні.

Пунктами 1, 2, 15 підпункту 13.5.2 статуту до компетенції директора належить: без довіреності представляти інтереси товариства в державних установах, підприємствах всіх форм власності; вчиняти від імені товариства правочини та здійснювати всі юридично-значимі дії; підписувати будь-які договори та зовнішньоекономічні контракти; здійснювати інші юридичні дії в межах компетенції, визначеної статутом товариства, рішеннями Загальних зборів та наглядової ради та Положення про директора; представляти товариство у відносинах з іншими суб`єктами господарювання та фізичними особами як на території України, так і за її межами; розпоряджається майном та коштами товариства відповідно до законодавства, статуту товариства та положення про директора.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновків, що підписуючи спірний договір позики, ОСОБА_1 діяв в межах повноважень визначених статутом товариства, а позивачем не було доведено належними доказами заінтересованість ОСОБА_1 у вчиненні правочину, адже договір позики не є значним у розумінні ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" та пунктів 11.3.23, 12.5.33 статуту публічного акціонерного товариства "Летичівське".

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір позики містить ознаки удаваності та фіктивності і вчинений для приховування іншого правочину, заволодіння нерухомим майном публічного акціонерного товариства "Летичівське", колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини 1 статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Однією з ознак фіктивності правочину є те, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 904/3942/18.

Наявність в матеріалах справи платіжних доручень спростовують доводи апелянта про фіктивність правочину позики, адже відповідачем на виконання договору були перераховані у безготівковому порядку кошти у розмірі 410 000,00 грн. на рахунок позивача, що свідчить про вчинення позикодавцем реальних дій, спрямованих на виконання договору позики, а тому такий договір не містить ознак фіктивності.

Статтею 235 Цивільного кодексу України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, для визнання договору позики удаваним позивачем має бути доведена спрямованість волі обох сторін договору (наявність у обох сторін договору умислу) на приховування удаваним правочином інших правовідносин, ніж ті, які визначені укладеним договором.

Проте, позивач не зазначив, який саме правочин приховано сторонами, і чи настали юридично значущі наслідки за таким правочином, а отже ним не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину з підстав, зазначених у статті 235 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави визнання правочину недійсним і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215 та 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договору недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів та не надав суду належних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, апеляційна скарга задоволення не підлягає, а підстав для скасування або зміни рішення від 22.10.2019 р. у справі № 910/7926/19 не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Летичівське" на рішення господарського суду міста Києва від 22.10.2019 р. у справі № 910/7926/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.10.2019 р. у справі № 910/7926/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/7926/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.01.2020 р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко