ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2020 р. Справа№ 911/970/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Пшеницькій Т.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" на рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2019 (повний текст складено 02.10.2019)

у справі №911/970/19 (суддя Рябцева О.О.)

за позовом Приватно-орендної агрофірми "Україна"

до Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України"

про стягнення 111 383,81 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 Приватно-орендна агрофірма "Україна" звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" про стягнення 74650,94 грн. безпідставно одержаних грошових коштів, 6714,11 грн. процентів за користування коштами та 30018,76 грн. інфляційних втрат.

Позов обґрунтований тим, що позивачем було здійснено платежі відповідачу із посиланням на договір № 56/2010 від 24.11.2010 на загальну суму 74 650,94 грн. вже після розірвання вказаного договору рішенням Господарського суду Київської області від 20.11.2012 у справі № 7/070-12, яке постановою Вищого господарського суду України від 25.02.2013 залишено без змін. Відповідач вимогу позивача про повернення безпідставно отриманих коштів відхилив. Також позивачем було надіслано відповідачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, якою згідно із ст. 601 ЦК України зарахував свої грошові зобов`язання перед відповідачем. Проте, відповідач не погодившись з вказаною заявою, звернувся з позовом до суду про визнання цієї заяви недійсною. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі 911/128/17 було визнано недійсною заяву позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог та встановлено, що позивач здійснив платежі на користь відповідача у сумі 74 650,94 грн. без достатньої правової підстави. Таким чином, відповідач безпідставно одержав грошові кошти позивача у сумі 74 650,94 грн., користується ними без належної правової підстави і не повернув їх позивачу станом на час звернення з позовом до суду, що відповідно до ст.ст. 625, 1212-1214 ЦК України є підставою для стягнення 74 650,94 грн. безпідставно одержаних коштів, 6 714,11 грн. процентів за користування грошовими коштами та 30 018,76 грн. інфляційних втрат.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.09.2019 у справі №911/970/19 позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" на користь Приватно-орендної агрофірми "Україна" 74650,94 грн. безпідставно одержаних грошових коштів, 27389,38 грн. інфляційних втрат, 6714,11 грн. 3% річних, 7811,20 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 88,85 грн. витрат, пов`язаних з розглядом справи та 1875,66 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано частковою доведеністю та обґрунтованість позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач 24.10.2019 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи.

Апелянт вказує, що між сторонами існували договірні відносини, оскільки перерахування грошових коштів здійснювалось регулярно та на підставі виставлених відповідачем рахунків.

На думку скаржника, суд в повній мірі не дослідив правову природу цих грошових коштів та не надав оцінки відносинам сторін в період їх перерахування.

Відповідач вважає неправильним врахуванням судом фактичних обставин справи, що встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі №911/128/17 та постанові Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016 у справі №911/2537/15. Вказує, що предмет спору у цих справах відрізняється від спору у даній справі, а тому на його думку такі фактичні обставини справи не мають преюдиційного значення для цієї справи.

Апелянт зазначає, що суд, відмовивши у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, порушив норми п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, що призвело до подвійного стягнення грошових сум. Відповідач також не згоден з висновками суду про те, що позивач законно заявою №63 від 09.07.2019 про уточнення (зміну) заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог № 32 від 23.04.2019 виключив з неї спірні суми.

Апелянт вважає, що позивач не довів поважності пропуску строку позовної давності до пред`явлення вимоги № 91 від 31.10.2016.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, з підстав їх необґрунтованості, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача 11.11.2019 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Іоннікова І.А., Тищенко А.І.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2019, у зв`язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. у відпустці для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 у справі №911/970/19 апеляційну скаргу відповідача залишено без руху, з огляду на неподання доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

03.12.2019 від представника відповідача надійшло клопотання про усунення недоліків, до якої, зокрема, надано оригінал платіжного доручення №1332 від 26.11.2019 про доплату 67,50 грн. судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2019 поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

24.11.2010 між Державним сільськогосподарським підприємством "Головний селекційний центр України" (виконавець) та Приватно-орендною агрофірмою "Україна" (замовник) було укладено договір № 56 про надання послуг по утриманню ВРХ, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується за завданням замовника надати послуги, перелічені в п. 2.1 цього договору, що іменуються надалі "послуги", в порядку та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов`язується провести розрахунок за надані послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 2.1 договору згідно з цим договором, виконавець зобов`язується надати послуги по утриманню та технологічному обслуговуванню поголів`я ВРХ.

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.11.2012 у справі № 7/070-12 стягнуто з Приватно-орендної агрофірми "Україна" на користь Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" 241186,13 грн. основного боргу, 490,18 грн. 3% річних та 5906,30 грн. судового збору; розірвано договір № 56/2010 від 24.11.2010 про надання послуг по утриманню ВРХ, що укладений між Державним сільськогосподарським підприємством "Головний селекційний центр України" та Приватно-орендною агрофірмою "Україна"; зобов`язано Приватно-орендну агрофірму "Україна" звільнити приміщення та територію Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України".

Постановою Вищого господарського суду України від 25.02.2013 у справі № 7/070-12 рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2012 у даній справі залишено в силі.

Позивач з посиланням на договір № 56 від 24.11.2010 здійснив платежі відповідачу на загальну суму 74650,94 грн., а саме: 29.04.2013 на суму 23379,00 грн., що підтверджується копією банківської виписки за 29.04.2013; 29.05.2013 на суму 15781,44 грн., що підтверджується копією банківської виписки по рахунку позивача від 30.05.2013; копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру № 127 від 04.07.2013 на суму 10000,00 грн., № 129 від 05.07.2013 на суму 5615,00 грн., № 172 від 21.08.2013 на суму 10000,00 грн., № 173 від 22.08.2013 на суму 4940,90 грн., № 219 від 20.09.2013 на суму 4934,60 грн.

Отже, вказані платежі на загальну суму 74650,94 грн. позивачем сплачено після розірвання договору № 56/2010 від 24.11.2010, укладеного між позивачем та відповідачем.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено поясненнями сторін, що укладений 24.11.2010 договір № 56, вони також називали № 56/2010. Отже, мова йде про той же самий договір.

03.11.2016 позивач надіслав відповідачу вимогу № 97 від 31.10.2016, в якій позивач вимагав повернути безпідставно отримані відповідачем кошти у сумі 74650,94 грн., які перераховані позивачем на розрахунковий рахунок та внесені в касу ДСГП "Головний селекційний центр України" у якості передплати за послуги по утриманню та технологічному обслуговуванню поголів`я ВРХ згідно договору № 56/2010 від 24.11.2010.

Відповідач листом від 11.11.2016 надав позивачу відповідь № 207 на вимогу ПОА "України", в якій зазначив про безпідставність вимоги про повернення грошових коштів у сумі 74650,94 грн. з огляду на відсутність доказів наявності боргу, відсутність документів щодо вказаних операцій у відповідача, а також спливу позовної давності щодо зазначених вимог.

Позивач направив відповідачу заяву від 04.11.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій зазначив, що позивач є боржником відповідача за судовим рішенням у справі № 18/122-12/2 на суму 172260,00 грн., а відповідач є боржником позивача з повернення коштів, отриманих як попередні оплати за товари, роботи, послуги, що повинні були бути надані та безпідставно утримані в подальшому, а саме: згідно вимоги № 0006 від 03.02.2016 на суму 102233,54 грн., згідно вимоги № 97 від 31.10.2016 на суму 74650,94 грн., а також згідно наказу Господарського суду Київської області про примусове виконання судового рішення у справі № 911/615/15 від 29.12.2015 на суму 6699,00 грн., що в загальній сумі складає 183583,48 грн.

Позивач у заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 відповідно до положень ст. 601 ЦК України та ч. 3 ст. 203 ГК України повідомив відповідача про зарахування вимог в сумі 172260,00 грн., залишок грошових коштів, які не підлягають зарахуванню, в сумі 11233,48 грн. просив перерахувати на його поточний розрахунковий рахунок.

Державне сільськогосподарське підприємство "Головний селекційний центр України" звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Приватно-орендної агрофірми "Україна" про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016.

Справа № 911/128/17 за позовом ДСГП "Головний селекційний центр України" до Приватно-орендної агрофірми "Україна" про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду Київської області від 06.11.2018 у справі 911/128/17 позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсною заяву Приватно-орендної агрофірми "Україна" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 рішення Господарського суду Київської області від 06.11.2018 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.03.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватно-орендної агрофірми "Україна" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 і рішення Господарського суду Київської області від 06.11.2018 у справі №911/128/17.

Таким чином, рішенням Господарського суду Київської області, яке набрало законної сили 06.02.2019, визнано недійсною заяву Приватно-орендної агрофірми "Україна" про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог від 04.11.2016, у тому числі на суму 74650,94 грн.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог не відбулось.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі 911/128/17 встановлено, що "відповідачем перераховані позивачу кошти на виконання умов укладеного між сторонами договору №56/2010 від 24.11.2010 про надання послуг по утриманню великої рогатої худоби згідно платіжних доручень від 29.04.2013, 29.05.2013 та касових ордерів від 04.07.2013, 05.07.2013, 21.08.2013, 22.08.2013, 20.09.2013 відповідно в розмірах 23379,00 грн., 15781,44 грн., 10000,00 грн., 5615,00 грн., 10000,00 грн., 4940,90 грн., 4934,60 грн., що в загальній сумі складає 74650,94 грн.

Враховуючи, що таке перерахування коштів здійснювалося відповідачем усвідомлено, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що вже з дати здійснення грошових переказів відповідач знав не тільки про те, що ним самостійно було здійснено таке перерахування коштів, але й про те, що таке перерахування здійснено без достатньої правової підстави. А тому саме із зазначених дат почався перебіг позовної давності".

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Заперечення відповідача з посиланням на те, що позивач при здійсненні платежів посилався виключно на рахунок, виставлений на оплату відшкодування за певний період електропостачання, води та каналізації для утримання ВРХ, а отже позивач здійснював оплату в рахунок відшкодування вартості за надані відповідачем послуги з утримання ВРХ, є помилковими з огляду на наступне.

Як вбачається з копії банківської виписки за 29.04.2013, копії банківської виписки по рахунку позивача від 30.05.2013 та копій квитанцій до прибуткового касового ордеру № 127 від 04.07.2013, № 129 від 05.07.2013, №172 від 21.08.2013, № 173 від 22.08.2013, в них дійсно містяться посилання на рахунки № 30 від 16.04.2013, № 50 від 16.05.2013 № 59 від 19.06.2013, № 73 від 15.08.2013.

Проте, з вказаних рахунків № 30 від 16.04.2013, № 50 від 16.05.2013 №59 від 19.06.2013, № 73 від 15.08.2013 вбачається, що підставою їх виставлення є саме договір № 56 від 24.11.2010.

Щодо посилання відповідача на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016 у справі № 911/2537/15, за участю цих же сторін, то у вказаній постанові не встановлено факти того, що здійснені позивачем платежі (які є предметом розгляду у даній справі) є оплатою за надані відповідачем роботи/послуги за договором.

Разом з тим, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016 у справі № 911/2537/15 встановлено відсутність існування між сторонами договору, укладеного у спрощеній формі згідно ст. 207 ЦК України після 25.02.2013, тобто після розірвання договору № 56/2010 від 24.11.2010 судовим рішенням у справі № 7/070-12, яке набрало законної сили.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідач безпідставно одержав грошові кошти у сумі 74650,94 грн. та користується ними без достатніх правових підстав, і на даний час не повернув їх позивачу.

Враховуючи викладене, судом встановлено факт порушення прав позивача.

Відповідач у відзиві просив застосувати строки позовної давності.

Водночас, позивач просив визнати причини пропуску ним строку позовної давності поважними та захистити його порушене право.

Правила про позовну давність застосовуються у разі наявності порушеного права позивача. Як вже зазначалось, судом встановлено факт наявності порушеного права позивача.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 911/128/17 встановлено, що позовну давність щодо вимог про повернення безпідставно сплачених коштів, які зазначені у вимозі № 97 від 31.10.2016, за платіжними дорученнями від 29.04.2013, 29.05.2013 та касовими ордерами від 04.07.2013, 05.07.2013, 21.08.2013, 22.08.2013, 20.09.2013 слід обчислювати з наступного дня після здійснення таких перерахувань, тобто з 30.04.2013, 30.05.2013, 05.07.2013, 06.07.2013, 23.08.2013, 21.09.2013 відповідно. Отже позовна давність за вказаними вимогами відповідно сплинула 29.04.2016, 29.05.2016, 04.07.2016, 05.07.2016, 21.08.2016, 22.08.2016, 20.09.2016.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 09.04.2019, що підтверджується експрес накладною № 837 відділення поштового зв`язку, яка міститься на поштовому конверті, в якому позовна заява надійшла до суду, тобто після спливу позовної давності.

В обґрунтування поважності пропуску позовної давності позивач посилається на те, що при визначенні дати, з якої відповідач повинен сплатити позивачу суму безпідставно сплачених коштів, він керувався приписами ст. 261, ч. 2 ст. 530, ст. 1212 ЦК України, а також роз`яснень, що містяться у п. 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Відповідно до п. 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (абз. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого ч. 2 ст. 530 ЦК України семиденного строку від дня пред`явлення вимоги: або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов`язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов`язок негайного виконання зобов`язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред`явлення вимоги кредитором.

Отже, незважаючи на те, що вказана постанова має рекомендаційний характер, проте враховуючи, що саме у такий спосіб судами застосовувалась ст. 261 ЦК України, у позивача у 2013 - 2016 були обґрунтовані підстави вважати, що строк позовної давності для стягнення безпідставно одержаних відповідачем грошових коштів починає свій перебіг після закінчення семиденного строку з дати пред`явлення позивачем вимоги відповідачу повернути ці кошти.

Керуючись постановою пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", позивач надіслав відповідачу вимогу від 31.10.2016, вважаючи, що саме після спливу семиденного строку на її виконання почався перебіг позовної давності за вимогами сплатити позивачу безпідставно одержані кошти в сумі 74650,94 грн.

Як вже встановлено судом, позивач реалізував своє право припинити ці зобов`язання згідно з ст. 601 ЦК України та направив відповідачу заяву від 04.11.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій заявив про припинення грошового зобов`язання відповідача перед позивачем в сумі 74650,94 грн. в рахунок свого грошового зобов`язання перед відповідачем. Проте, постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 911/128/17 вказана заява була визнана судом недійсною. Разом з тим, право позивача припинити зустрічні однорідні зобов`язання та порядок обчислення строку позовної давності було підтримано судами у рішенні Господарського суду Київської області від 25.10.2017 та постанові Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 під час розгляду згаданої вище справи № 911/128/17.

Таким чином, лише 06.02.2019 набрала законної сили постанова суду у справі № 911/128/17, якою було встановлено, що у відповідача не припинилось грошове зобов`язання перед позивачем в сумі 74650,94 грн. внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою від 04.11.2016, і зроблено висновок, що позивач пропустив строк позовної давності.

Отже, до 06.02.2019 у позивача були об`єктивні підстави вважати, що грошові зобов`язання відповідача перед позивачем припинені згідно із ст.ст. 204, 601 ЦК України, а тому і не звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів.

Таким чином, позивачем доведено суду, що він раніше не звертався з даним позовом до суду з об`єктивних, поважних причин.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що причини пропуску позивачем позовної давності для пред`явлення позову про стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 74650,94 грн. є поважними, а тому дійшов вірного висновку про необхідність захисту права позивача, шляхом задоволення його вимог про стягнення з відповідача 74 650, 94 грн. безпідставно отриманих коштів.

Також, позивач просить стягнути з відповідача за час користування безпідставно набутими коштами позивача 30018,76 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 09.04.2016 по 08.04.2019 та 6714,11 грн. 3% річних, нарахованих за період з 09.04.2016. по 08.04.2019.

Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 наведено висновок про те, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, який в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, є обов`язковим до застосування.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за час безпідставного користування грошовими коштами позивача за період з 09.04.2016 по 08.04.2019, колегія суддів вважає, що він є арифметично вірним, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6714,11 грн. 3% річних.

Позивач просить стягнути з відповідача 30018,76 грн. інфляційних втрат, нарахованих за час безпідставного користування грошовими коштами позивача у сумі 74650,94 грн. за період з 09.04.2016 по 08.04.2019.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Проте, позивачем розраховано інфляційні втрати за періоди, які становлять менше місяця.

Здійснивши власний розрахунок, колегія суддів вважає, що інфляційні втрати, нараховані за час безпідставного користування відповідачем грошовими коштами позивача у сумі 74650,94 грн. за період з травня 2016 по березень 2019 становлять 27389,38 грн. та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача саме в цій сумі. Відповідно в решті вимог про стягнення інфляційних втрат слід відмовити.

Також, позивач просить суд покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати у сумі 10012,00 грн., які складаються з 1921,00 грн. судового збору, 8000,00 грн. витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката та 91,00 грн. поштових витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: копію договору № 4-АБ про надання правової (правничої) допомоги від 16.04.2018, укладеного між Приватно-орендною агрофірмою "Україна" та Адвокатським бюро "Адвокат Бордаченко та партнери"; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 631 від 18.05.2012; оригінал ордеру серії КС № 426359 від 16.05.2019, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 4-АБ від 16.04.2018; завдання (доручення) № 8 від 04.04.2019, яке є додатком до зазначеного договору; опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом при наданні правничої допомоги ПОА "Україна" у справі № 911/970/19; рахунок № 31 від 04.04.2019 на оплату за надання правової допомоги в суді першої інстанції згідно із завданням (доручення) № 8 від 04.04.2019 до договору № 4АБ від 16.04.2018; виписку по рахунку АБ "Адвокат Бордаченко та партнери" за 04.07.2019, з якої вбачається, що ПОА "Україна" було сплачено АБ "Адвокат Бордаченко та партнери" 8000,00 грн. з призначенням платежу: "оплата за правову допомогу згідно завдання № 8 від 04.04.2019 до договору № 4 АБ від 16.04.2018, згідно рахунка № 31 від 04.04.2019 без ПДВ".

Перевіривши встановлені місцевим господарським судом обставини справи щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується з покладенням на відповідача, враховуючи часткове задоволення позову, 7811,20 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо судових витрат, пов`язаних з вчиненням процесуальних дій, необхідних для підготовки та розгляду справи в суді, а саме поштових витрат за направлення позовної заяви відповідачу (23,00 грн.), направлення позовної заяви до суду (23,00 грн.), направлення відповіді позивача на відзив відповідача на адресу відповідача (15,00 грн.), направлення пояснень позивача на адресу відповідача (15,00 грн.), направлення заяви позивача про стягнення судових витрат на адресу відповідача (15,00 грн.), що підтверджується наявними у справі доказами, то судом встановлено, що позивачем понесено всього поштових витрат на суму 91,00 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, враховуючи часткове задоволення позову, правомірно поклав на відповідача понесені позивачем поштові витрати в розмірі 88,85 грн., що позивачем не оскаржується.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Посилання відповідача на неправильне врахування судом фактичних обставин справи, що встановлені судами у постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі №911/128/17 та постанові Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016 у справі №911/2537/15, є необґрунтованими.

Фактичні обставини були вірно враховані місцевим судом під час вирішення справи №911/970/19, як преюдиційні, відповідно до ст. 75 ГПК України.

При цьому, відповідач у тексті апеляційної скарги також вказує на висновки судів у справах №911/128/17 та №911/2537/15 як на преюдиційні, в обґрунтування своєї позиції щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Тому, аргументи апелянта є суперечливими навіть в межах поданого ним одного і того ж процесуального документу.

Аргументи відповідача про те, що місцевий суд при вирішенні спору у справі №911/970/19 не повно встановив фактичні обставини справи є помилковими, оскільки суд першої інстанції дослідив надані позивачем докази, а також врахував преюдиційні обставини справи, встановлені іншими судами щодо цих же правовідносин та в силу імперативних приписів ст. 75 ГПК України вірно врахував їх при вирішенні спору.

Твердження апелянта про порушення судом п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, що призвело до подвійного стягнення грошових сум, є безпідставними.

Відповідач не довів суду першої інстанції існування об`єктивної неможливості вирішити спір у справі №911/970/19 до вирішення справи №911/2537/19, оскільки суд міг та повинен був самостійно надати правову оцінку тим фактичним обставинам, на які вказував відповідач у клопотанні про зупинення провадження у справі. Не містить таких аргументів і апеляційна скарга. Місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, через відсутність для цього процесуальних підстав згідно із п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

Суд першої інстанції правильно врахував та надав юридичну оцінку у якості доказу заяві позивача №63 від 09.07.2019 про уточнення (зміну) заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог №32 від 23.04.2019, якою позивач вказав на помилковість включення до первісної заяви вимоги в сумі 23379,00 грн. (за 29.04.2013) та 15781,44 грн. (за 29.05.2013), оскільки вони вже стягуються позивачем із відповідача у рамках справи №911/970/19. Цією ж заявою позивач також повідомив відповідача про те, що позивач зменшує суму вимог до зарахування і що позивач тепер частково зараховує вимоги до відповідача в сумі 136 732,95 грн., замість раніше заявлених своїх вимог до зарахування в розмірі 175 893,39 грн. у первісній заяві.

Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог та заява про уточнення (зміну) заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог є односторонніми правочинами. Позивач з огляду на вище наведені нормативні положення про односторонній правочин вправі змінити чи припинити права та обов`язки за таким одностороннім правочином, що відбувається у такій же формі, що і первісний правочин. Так як первісний односторонній правочин був викладений у письмовій заяві позивача, то і внесення змін до нього позивач законно здійснив у формі письмової заяви.

Крім того, сторони вправі внести зміни до правочину, який вже припинений. Зокрема, сторони вправі укласти угоду про продовження строку дії договору, який вже закінчився, а також вправі поширити дію договору на відносини, які виникли до його укладення (ст.ст. 631, 651, 653 ЦК України); особа несе відповідальність за порушення зобов`язання після закінчення строку дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України); сторони вправі визначити момент зміни договору або наслідки розірвання договору шляхом повернення виконаного за таким припиненим договором (ст. 653 ЦК України), та ін. При цьому, згідно із ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Апелянт заперечує проти законності рішення суду, так як вважає, що суд нібито безпідставно визнав поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності та захистив порушене право позивача відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Судом було вірно встановлено те, що право позивача порушене, а також те, що позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин, оскільки позивач дійсно керувався положеннями ст. 261 ЦК України та судовою практикою застосування цієї норми, яка була усталеною у 2013-2016 роках. Позивач, керуючись цими нормами, подав заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачу, після чого виник спір у справі №911/128/17 за позовом відповідача до позивача про визнання такої заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог недійсною. Суди першої та апеляційної інстанції у справі №911/128/17 також вирішували спір, виходячи із такого правозастосування та відмовляли у задоволенні позову про визнання заяви позивача недійсною. Тобто, позивач мав право на справедливе очікування саме такого результату розгляду його справи, що відповідає принципу правової визначеності, як елементу верховенства права та справедливого вирішення справи (ст. 3 ЦК України, ст. 2 ГПК України, рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 № 17-рп/2010). Разом з тим, при новому розгляді справи суд апеляційної інстанції визнав заяву позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 недійсною, що і зумовило звернення позивача до відповідача з даним позовом до суду у справі №911/970/19.

Крім того, Верховний Суд висловив правову позицію про те, якщо позивач мав цілком обґрунтоване припущення про судовий захист його прав у межах іншої справи, чого не відбулось, то існують підстави визнати поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності (постанова Верховного Суду від 14.05.2018 у справі № 917/2027/16).

Подібні правовідносини мають місце і даній справі, оскільки позивач спочатку керувався роз`ясненнями та судовими рішеннями вищих судових інстанцій з даного питання, а потім розраховував на підтвердження його дій судами у межах справи №911/128/17, остаточним рішенням у якій було по-іншому застосовані вказані норми. Однак, це не спростовує обґрунтоване припущення позивача про судовий захист його прав, як умову для визнання причин пропуску строку позовної давності поважними для звернення з позовом до суду у даній справі №911/970/19, що було встановлено місцевим судом.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.

Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" на рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2019 у справі №911/970/19.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" на рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2019 у справі №911/970/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2019 у справі №911/970/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/970/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська