ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року Справа № 903/677/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. , суддя Розізнана І.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Тимощук Наталії Дмитрівни на рішення Господарського суду Волинської області від 24 вересня 2019 року в справі №903/677/19 (суддя- Гарбар І.О.)

за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств

до Фізичної особи - підприємця Тимощук Наталії Дмитрівни

про стягнення 24816 грн.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Волинська обласна спілка споживчих товариств (надалі - Позивач) звернулась в Господарський суд Волинської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Тимощук Наталії Дмитрівни (надалі Відповідач) про:

стягнення з Відповідача неустойки за прострочення звільнення торговельного місця № 1954 на ринку «Завокзальний» за адресою: м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1 за період з 14 січня 2019 року по 15 липня 2019 року;

усунення перешкод в користуванні Позивачем торговельним місцем № 1954 шляхом виселення Відповідача із торговельного місця № 1954, загальною площею 18,60 кв.м., що знаходиться на території «Завокзального ринку».

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що договір оренди торговельного місця №1-13/1954/18 від 1 липня 2018 року (надалі - Договір) є припиненим з 1 січня 2019 року і Відповідач протягом десяти днів після припинення дії Договору зобов`язаний був звільнити торговельне місце від малої архітектурної форми. Проте, Відповідач обов`язок в частині звільнення торговельного місця, який встановлено пунктом 3.2 Договору та частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України не виконала, торговельне місце не звільнила, у зв`язку з чим останній нараховано 24816 грн неустойки в подвійному розмірі плати за користування торговою площею на підставі статті 785 Цивільного кодексу України, виходячи із щомісячної орендної плати 2046 грн, згідно пункту 4.1 Договору.

Ухвалою місцевого господарського суду від 28 серпня 2019 року роз`єднано позовні вимоги Позивача, виділивши їх у самостійні провадження.

В даній справі розглядаються позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача неустойки в розмірі 24816 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 24 вересня 2019 року позов задоволено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що на час розгляду справи Відповідач не подав суду доказів на підтвердження повернення торговельного місця Позивачу, звільнення його від малої архітектурної форми. Законодавством, що регулює орендні правовідносини, встановлено можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зауважив, що неустойка за період з 14 січня 2019 по 15 липня 2019 року нарахована Позивачем виходячи із розміру щомісячної орендної плати.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції Відповідач звернувся до суду із апеляційною скаргою в якій просив скасувати рішення суду та ухвали нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Відповідач, зокрема виходив з того, що лист про відмову в укладенні договору оренди торгового місця було отримано не 30 січня 2019 року, а 11 лютого 2019 року, відтак на його переконання даний договір є діючий саме тому він продовжував сплачувати оренду плату та користуватися торговим місцем.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18 листопада 2019 року справу №903/677/19 було прийнято до провадження суду та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача, запропоновано Позивачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 903/677/19 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 1 921 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 192 100 грн (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 18 листопада 2019 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи №903/677/19 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 17 січня 2020 року включно.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2020 року апеляційне провадження по справі №903/677/19 було зупинено на набрання законної сили судовим рішенням в справі №903/543/19 за позовом Позивача до Відповідача про усунення перешкод в користуванні торговельним місцем.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2020 року було поновлено провадження в справі №903/677/19.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому, суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 1 липня 2018 між Позивачем та Відповідачем було укладено договір оренди торговельного місця №1-15/1955/18 (надалі Договір; а.с. 13-15), за яким Відповідачу було передано в тимчасове платне користування торговельне місце №1954, загальною площею 11,70 кв.м. на Завокзальному ринку в м. Луцьку, по вул. Карпенка Карого, 1 для розміщення об`єкта торгівлі (малої архітектурної форми).

Згідно пункту 3.1 Договору: вступ Відповідача у користування торговельним місцем настає одночасно з підписанням сторонами даного Договору; підписання даного Договору свідчить про те, що Відповідач отримав в користування Торговельне місце.

Відповідно до пункту 3.2 Договору передбачено, що після закінчення строку оренди, передбаченого цим Договором або у випадку дострокового припинення Договору, Відповідач зобов`язався протягом 10 календарних днів повністю звільнити торговельне місце та виконати інші свої зобов`язання перед Позивачем в тому числі грошові; повернення торговельного місця підтверджується підписанням акту приймання-передачі торговельного місця; у випадку невиконання Відповідачем даного пункту Позивач має право самостійно звільнити торгівельне місце від об`єкту торгівлі, яким користувався Відповідач шляхом демонтажу та вивезення з території ринку про що комісією у складі трьох працівників Позивача складається відповідний акт та повідомляється Відповідач.

Пунктом 4.1 даного Договору визначено, що: розмір орендної плати за торговельне місце складає 1046 грн на місяць в т.ч. ПДВ; орендна плата сплачується щомісячно на поточний рахунок Позивача, не пізніше 20-го числа поточного місяця (розрахунковий місяць); розмір орендної плати за кожний наступний місяць після першого місяця дії Договору визначається шляхом користування розміру місячної орендної плати на офіційний індекс інфляції за попередній місяць; при цьому скоригована сума орендної плати не може бути нижчою за встановлену Договором.

Відповідно до пункту 4.2 Договору до розміру орендної плати не включається розмір компенсації за спожиту електроенергію, що розраховується відповідно до показників лічильника, розміщеного на об`єкті торгівлі або торговельному місці та сплачується до 5-го числа наступного місяця за розрахунковим.

Згідно пункту 4.3 Договору, розмір орендної плати може переглядатися Позивачем у випадку змін у податковому законодавстві, збільшення розміру нормативної грошової оцінки або орендної плати за земельну ділянку, на якій розташований Ринок, індексу інфляції понад 4%, змін тарифів на комунальні та інші послуги, на які надаються Позивачу, або за інших аналогічних обставин, які мають суттєве значення.

Такий перегляд орендної плати здійснюється за умови попереднього повідомлення Відповідача за 30 календарних днів, відповідно до пункту 9.1 Договору, та підписання додаткової угоди до Договору протягом 7 календарних днів з дати такого повідомлення.

Відповідно до пункту 8.1 Договору сторони дійшли згоди, що цей Договір є укладеним по 31 грудня 2018 року.

Відповідно до пункту 8.2 Договору, зміни та доповнення до Договору вносять шляхом підписання додаткових угод, що є невід`ємною частиною Договору.

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що Договір може бути припинений внаслідок виконання сторонами своїх обов`язків або внаслідок його розірвання.

В силу дії пункту 8.4 Договору визначено, що Договір оренди підлягає розірванню: за взаємною згодою сторін; у випадку припинення суб`єкта господарювання, що є стороною за даним Договором; відмови від Договору оренди, у випадку прострочення Відповідачем сплати орендної плати протягом 3 місяців підряд; у випадку, якщо Відповідач користується торгівельним місцем всупереч Договору або всупереч його призначенню; Відповідач своєю недбалою поведінкою, або з умислом здійснив або створює загрозу пошкодження орендного майна.

Даний Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками, у встановленому порядку не оспорено, не розірвано та не визнано недійсним, а отже є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами цього Договору.

Згідно довідки інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №181925400 від 23 вересня 2019 року слідує, що: земельна ділянка кадастровий номер :22:065:0050 площею 3.5294 знаходиться за адресою Волинська обл. м. Луцьк, вулиця Карпенка-Карого, 1, цільове призначення 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; власником є Луцька міська рада.

20 лютого 2009 року між Луцькою міською радою (Орендодавець) та Позивачем (Орендар) було укладений договір оренди землі, зареєстрований в Волинській регіональній філії ДП "Центр ДЗК" за №68. За даним договором Орендодавець надав в оренду земельну ділянку загальною площею 35295 кв.м., кадастровий номер 220650050 м.Луцьк, вул.Карпенка-Карого,1 для обслуговування ринку "Завокзальний" (пункти 2,14). Строк дії договору відповідно до пункту 8 цього Договору - до 31 грудня 2009 року.

Додатковою угодою від 16 жовтня 2009 року внесено зміни до пункту 8 Договору оренди від 14 вересня 2009 року та даний пункт викладено в наступній редакції: «Договір укладено до 31 грудня 2014 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію».

Додатковою угодою від 6 травня 2011 року внесено зміни до пункту 8 та викладено пункт 8 в наступній редакції: «Договір укладено на 22 роки. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.»

30 травня 2015 року Луцькою міською радою прийнято рішення № 42/79 «Про припинення договору оренди землі від 20 лютого 2009 року, з усіма доповненнями та змінами, укладеного з Позивачем, шляхом його розірвання в односторонньому порядку».

5 червня 2018 року прийнято рішення № 42/80 «Про внесення змін до рішення міської ради від 30 травня 2018 року № 42/79 «Про припинення договору оренди землі від 20 лютого 2009 року, укладеного з Позивачем, шляхом його розірвання в односторонньому порядку».

Водночас, 5 червня 2018 року Луцькою міською радою прийнято рішення № 42/81 «Про надання КП «Луцькі ринки» в постійне користування земельної ділянки для обслуговування ринку «Завокзальний» на вул. Карпенка-Карого, 1».

Враховуючи вищезазначене, Позивач звернувся з позовом до Луцької міської ради в якому просив:

·визнати недійсними та скасувати рішення Луцької міської ради від 30 травня 2018 року №42/79 «Про припинення договору оренди землі від 20 лютого 2009 року, з усіма доповненнями та змінами, укладеного з Позивачем, шляхом його розірвання в односторонньому порядку» зі змінами, внесеними згідно з рішенням Луцької міської ради № 42/80 від 5 червня 2018 року «Про внесення змін до рішення міської ради від 30 травня 2018 року № 42/79 «Про припинення договору оренди землі від 20 лютого 2009 року, укладеного з Позивачем, шляхом його розірвання в односторонньому порядку» та рішення Луцької міської ради від 5 червня 2018 року № 42/81 «Про надання КП «Луцькі ринки» в постійне користування земельної ділянки для обслуговування ринку «Завокзальний» на вул. Карпенка-Карого, 1».

Рішенням Господарського суду Волинської області від 7 листопада 2018 року, визнано недійсним та скасовано рішення Луцької міської ради від 30 травня 2018 року № 42/79 «Про припинення договору оренди землі від 20 лютого 2009 року, зареєстрованого у Державному реєстрі земель 14 вересня 2009 року за №60 з усіма доповненнями та змінами, укладеного з Позивачем, шляхом його розірвання в односторонньому порядку зі змінами, внесеними згідно з рішенням Луцької міської ради № 42/80 від 5 червня 2018 року «Про внесення змін до рішення місцевої ради» від 30 травня 2018 року № 42/79 «Про припинення договору оренди землі від 20 лютого 2009 року, укладеного з Позивачем, шляхом його розірвання в односторонньому порядку» та рішення Луцької міської ради від 5 червня 2018 року № 42/81 «Про надання КП «Луцькі ринки» в постійне користування земельної ділянки для обслуговування ринку «Завокзальний» на вул. Карпенка-Карого, 1».

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 лютого 2019 року, та постановою Верховного суду від 16 квітня 2019 у справі № 903/390/19 рішення Господарського суду Волинської області від 7 листопада 2018 року, залишено без змін (а.с. 33-56).

З огляду на вищевказані судові рішення суд констатує, що Позивач, згідно договору оренди землі від 20 лютого 2009 року та додаткових угод від 16 жовтня 2009 року, від 6 травня 2011 року, є належним та законним користувачем земельної ділянки для обслуговування ринку «Завокзальний» на вул. Карпенка-Карого, 1», та має право розпоряджтись даною земельною ділянкою.

Як слідує із Договору, укладений між Позивачем та Відповідачем даний Договір припинив свою дію з 31 січня 2019 року у зв`язку із закінченням строку на який його було укладено.

Саме тому Позивач своїм листом № 6 від 30 січня 2019 року (а.с.17), повідомив Відповідача, що протягом 10 календарних днів слід повністю звільнити торговельне місце.

На даному листі міститься відмітка, що Відповідач наручно отримав його 30 січня 2019 року.

Водночас як вбачається з матеріалів справи станом на 16 липня 2019 року торговельне місце №1955 від металоконструкції не звільнено.

Як вказує Позивач, Відповідач продовжує користуватися об`єктом оренди після закінчення дії Договору, що підтверджується актом обстеження торговельного місця №1954 від 16 липня 2019 року (складений комісією в складі: Голяра В.В. - головного інженера ринку, Хомич C.Л - інспектора з основної діяльності, Гринчука І.С. - юриста Позивача) з якого слідує, що станом на 16 липня 2019 року металоконструкція №1954, що належить Відповідачу, знаходиться на території ринку «Завокзальний» Позивача (а.с.16).

Позивач наголошує на тому, що в порушення умов вищевказаного Договору по поверненню Позивачу орендованого майна Відповідач не звільнив торговельне місце від малої архітектурної форми, що стало підставою для звернення Позивача з даним позовом до суду, в зв`язку з порушенням його прав таким неповерненням.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільного кодексу України.

Частинами 1-2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Передбачені статтею 785 Цивільного кодексу України наслідки пов`язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 Господарського кодексу України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Таким чином, аналізуючи встановленні обставини у даній справі саме в правовому полі регулювання даних відносин, колегія суддів констатує, що між сторонами у справі склалися правовідносини щодо оренди торгового місця.

Відповідно до частини 1 статті 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Нормами частини 2 статті 291 Господарського кодексу України встановлено, що: договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання - орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди.

Відповідно до положень статті 759 Цивільного кодексу України: за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 764 Цивільного кодексу України визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У відповідності до статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Колегія суддів зауважує, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та факт її отримання іншою стороною.

Відтак, судова колегія зауважує, що якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Окрім того, сторони не обмежені в праві заявити про припинення договору оренди як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.

Оскільки вищезазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Саме тому, колегія суддів зважаючи на зміст листа (в котрому чітко висловлено позицію Позивача щодо небажання продовжувати дію Договору) та дату направлення листа Позивача (30 січня 2019 року), котрий був отриманий Відповідачем нарочно 30 січня 2019 року, про що свідчить його підпис та написання слів «отримано» і дати « 30.01.2019» в лівому нижньому куті листа (а.с. 170), зазначає про своєчасне повідомлення Позивачем своєї позиції з-приводу подальшої пролонгації Договору.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Відповідачем до апеляційної скарги було долучено копію заяви про продовження Договору без дати та номеру (а.с. 103) та лист Позивача від 30 січня 2019 року № 6 (а.с. 106) де в правому нижньому куті зазначено дату отримання « 11.02.2019» (котра різниться тій даті що зазначена на листі поданому Позивачем до матеріалів справи (а.с. 17) та містить підпис).

Суд констатує, що даними доказами Відповідач по суті намагається підтвердити свою позицію, наведену в апеляційній скарзі, відносно того, що Договір був автоматично пролонгований на наступний термін, з огляду на неотримання ним листа під Позивача протягом місяця після закінчення Договору, а отримання такого листа лише 11 лютого 2019 року.

Водночас, колегія суддів зауважує, що Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21 січня 2020 року в справі № 903/543/19 за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств до Фізичної особи - підприємця Тимощук Наталії Дмитрівни про усунення перешкод в користуванні торговельним місцем (до вирішення котрої апеляційний господарський суд зупинив провадження в даній справі) були встановлені наступні обставини:

«Оскільки з припиненням дії договору оренди, відповідач втрачає статус орендаря, а спірний договір оренди торговельного місця, як встановлено судами обох інстанцій, припинив свою дію 31.12.2018 року, при цьому торговельне місце №1954, загальною площею 18,60 кв.м., що розташоване на Завокзальному ринку в м. Луцьку, по вул. Карпенка Карого,1, орендарем не звільнено, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та відповідно усунення перешкод в користуванні ВОСС торговельним місцем шляхом виселення ФОП Тимощук Н.Д. (демонтажу малої архітектурної форми) із торгівельного місця №1954, загальною площею 18,60 кв.м., що знаходиться на території "Завокзального ринку" за адресою вулиця Карпенка-Карого, 1 в місті Луцьку.

При цьому, посилання скаржника на отримання листа №6 від 30.01.2019 лише 11.02.2019, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки на листі, долученому позивачем до позовної заяви, міститься підпис відповідача та проставлена дата отримання даного листа 30.01.2019. Крім того, позивачем на вимогу суду апеляційної інстанції надано копію квитанції про направлення листа №6 від 30.01.2019, датовану 30.01.2019, копію конверта та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що в свою чергу спростовує доводи апелянта щодо продовження дії договору оренди №1-13/1954/18 торговельного місця на новий термін.»

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Усе вищеописане (в площинні існування обставин, встановлених у справі № 903/543/18) у даній судовій постанові повністю нівелює твердження Відповідача, наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що ним своєчасно не отримано було повідомлення від Позивача про припинення договірних відносин, а таке повідомлення було отримано саме 11 лютого 2019 року, а відтак Договір є діючим.

Саме тому, досліджуючи позовну вимогу Позивача, в правовому полі дії статті 291 Господарського кодексу України, зважаючи на лист Позивача колегія суддів приходить до висновку про закінчення договірних відноси, саме з огляду на закінчення строку дії Договору на який він укладався та заперечення орендодавця (Позивача) щодо продовження орендних відносин.

Поміж тим із даних норм чинного законодавства України вбачається, що укладений між Позивачем та Відповідачем Договір припинив свою дію з 31 січня 2018 року в зв`язку із закінченням строку на який його було укладено.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, законодавством, що регулює орендні правовідносини, встановлено можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

При цьому, колегія суддів зауважує, що неустойка за період з 14 січня 2019 по 15 липня 2019 року нарахована Позивачем, виходячи із розміру щомісячної орендної плати, встановленого пункті 4.1 Договору та становить 24 819 грн, розрахунок неустойки знаходиться в матеріалах справи (а.с. 18).

Враховуючи усе вищеописане в даній судовій постанові, колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з Відповідача 24 816 грн неустойки, підставна та підлягає до задоволення.

Дане вчинено і судом першої інстанції.

Відповідно приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

При цьому колегія суддів не бере до уваги заперечення Відповідача наведені в апеляційній скарзі щодо сплати нею орендної плати за січень та лютий-грудень 2019 року, оскільки така оплата не є безумовною підставою для продовження дії Договору та такі дії слід ураховувати в сукупності з іншими доказами, котрі (як вже встановлено вище в даній судовій постанові) свідчать про припинення дії Договору та орендних відносин між сторонами.

Окрім того, не заслуговують на увагу, посилання Відповідача наведені в апеляційній скарзі відносно того, що умову про договірну неустойку має бути зазначено в договорі, а недотримання письмової форми зазначення умови в договорі про сплату неустойки робить його нікчемним (а.с. 102).

При цьому, суд наголошує на тому, що спірна неустойка (про стягнення котрої звернувся Позивач), зважаючи на її правову природу відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України, встановлює можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди та не містить (на відміну від інших видів штрафних санкцій) умов щодо можливості її стягнення виключно в разі передбачення цього в договорі, адже дана санкція не пов`язана з виконанням договору під час його дії, а передбачена у випадку невиконання умов договору щодо повернення орендованого майна після закінчення строку дії договору (відповідно, припинення його дії).

Разом з тим апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Тимощук Наталії Дмитрівни на рішення Господарського суду Волинської області від 24 вересня 2019 року в справі №903/677/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 24 вересня 2019 року в справі №903/677/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №903/677/19 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.