ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.01.2020 Справа № 905/1586/19

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Демідової П.В., при секретарі судового засідання Бутовій Є.В., у підготовчому засіданні розглядається справа

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Азовбетон», м. Маріуполь, Донецька область,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Азовбуд-Лідер», м. Маріуполь, Донецька область,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , м. Маріуполь, Донецька область,

про визнання договору недійсним.

Представники сторін:

від позивача: Новікова В.Р. - адвокат за ордером АН № 1004498 від 29.10.2019р.;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився.

Суть справи:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Азовбетон», звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Азовбуд-Лідер» та ОСОБА_1 про визнання договору №4 від 24.10.2017 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається наявність підстав для визнання договору № 4 від 24 жовтня 2017 року про надання послуг недійсним в порядку ст. 215 Цивільного кодексу України, укладеного між позивачем в особі відповідача-2 та третьою особою.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

29 жовтня 2019 року від третьої особи до суду надійшла заява про відкладення підготовчого засідання та направлення позовної заяви з додатками на адресу останнього.

18 листопада 2019 року від позивача до суду надійшли додаткові пояснення по суті справи, за змістом яких останнім зазначено, що спірний Договір відповідачем-2 було укладено з перевищенням повноважень та без наявності достатнього обсягу цивільної дієздатності з огляду на передбачене Статутом Товариства позивача отримання дозволу на відчуження майна від інших учасників товариства. Така позиція підтверджується рішенням суду від 26 вересня 2019 року по справі № 905/1036/19, яким встановлено відсутність факту проведення загальних зборів учасників Товариства позивача від 18 вересня 2017 року, якими нібито учасниками Товариства такі повноваження було делеговано. Крім того, позивач звертає увагу суду, що ухвалою слідчого судді від 30 липня 2019 року по справі № 264/4987/19 накладено арешт на майно позивача, зокрема на пересувний розчинно-бетонний вузол ПРБУ-80, що є предметом спірного Договору. Таким чином, позивач вважає, що такі обставини доводять факт не вибування з володіння позивачем предмету спірного Договору.

18 листопада 2019 року від позивача до суду надійшло клопотання про виключення ОСОБА_1 зі складу відповідачів та його подальше залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

19 листопада 2019 року від третьої особи повторно надійшла заява про відкладення підготовчого засідання та направлення позовної заяви з додатками на адресу останнього.

Ухвалою суду від 19 листопада 2019 року задоволено клопотання позивача від 18.11.2019 року задоволено, виключено ОСОБА_1 з числа відповідачів, залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та відкладено підготовче засідання.

29 листопада 2019 року від позивача до суду надійшли додаткові пояснення по суті справи, згідно з якими позивач викладає обставини, зазначені у поясненнях вище, а також додає відомості про укладений між позивачем та ТОВ «Лігос Бетон» договір оренди від 9 січня 2018 року, предметом оренди якого виступала складська площа разом з приміщеннями та обладнанням, які розташовані на її території, у тому числі і предмет оспорюваного в рамках даної справи Договору, що також свідчить про його недійсність.

9 грудня 2019 року від позивача до суду надійшли клопотання про зупинення провадження та проведення засідання за відсутності представника позивача.

9 грудня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідач зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на визнанні спірного Договору недійсним з підстав його удаваності у розумінні статті 235 Цивільного кодексу України, але позивачем не зазначено, який саме правочин насправді приховується під оспорюваним правочином. Крім того, відповідач посилається на рішення суду від 3 жовтня 2019 року по справі № 905/2787/17, згідно з яким з позивача на користь відповідача вирішено стягнути заборгованість за невиконане грошове зобов`язання, що виникло на підставі спірного Договору. Під час розгляду справи № 905/2787/17 позиція ТОВ «Азовбетон» була тотожною з позицією, викладеною за текстом позовної заяви, але не була доведена належним чином під час розгляду справи № 905/2787/17 а тому відповідач вважає, що подання цієї позовної заяви є зловживанням процесуальними правами з боку позивача.

Стосовно аргументу позивача про відсутність належного обсягу дієздатності ОСОБА_1 на підписання спірного Договору відповідач посилається на п. 7.4.4. Статуту Товариства, згідно якого вбачається, що директор без отримання згоди учасників товариства має право укладати будь-які угоди, підписувати договори, контракти тощо, організовувати господарську діяльність товариства, приймати рішення, необхідні для вирішення питань поточної діяльності товариства, а тому ОСОБА_1 . діяв в межах своїх повноважень.

Крім того, 24 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу № 15/17, предметом якого був продаж пересувного розчинно-бетонного вузлу (предмету оренди за оспорюваним Договором). Протягом 2018 року позивачем подано позовні заяви про визнання згаданого вище Договору недійсним, у задоволенні яких було відмовлено. Таким чином, законним власником окресленого майна є саме відповідач.

10 грудня 2019 року від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача.

20 грудня 2019 року від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача та задоволення клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 21 січня 2020 року.

Представник позивача у судове засідання з`явився, надав пояснення по суті справи.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Оскільки у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, справа розглядається відповідно до ст.202 ГПК України без явки представників відповідача та третьої особи за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Азовбетон» (далі - Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Азовбуд-Лідер» (далі - Виконавець) укладено Договір про надання послуг (далі - Договір), за змістом п. 1.1. якого Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати перелік обладнання, закріплений у Додатку № 1 до Договору для виготовлення бетону, на умовах, визначених Договором.

П.п. 2.1., 2.1.1. Договору встановлено, що Виконавець надає Замовнику послуги з надання обладнання (Додаток № 1) для виготовлення бетону.

Відповідно до п. 3.1. Договору вартість послуг визначається сторонами за фактом їх надання під час дії строку дії договору, зазначеного у рахунках на оплату, виписаних Виконавцем Замовнику, і в актах виконаних послуг.

Оплата проводиться на підставі виставлених Виконавцем рахунків, видаткових накладних та актів виконаних робіт, оплата виконується протягом одного банківського дня з моменту направлення рахунку, видаткової накладної та акту виконаних робіт. (п.п. 4.1., 4.2. Договору)

Розділом 5 врегульовано обов`язки сторін.

Зокрема, у п. 5.1. Договору викладено наступні зобов`язання Виконавця:

- своєчасно та якісно надавати зазначені у п. 2.1. Договору послуги; (п. 5.1.1.);

- наступного дня після надання послуг складати та передавати Замовнику рахунки та акти про надання послуг (п. 5.1.3.).

Зобов`язання Замовника викладено у п. 5.2. Договору та зводяться до наступного:

- приймати від Виконавця послуги, які надаються згідно цього Договору (п. 5.2.1.);

- сплачувати послуги на умовах та у порядку викладеному у п. 3 Договору (п. 5.2.3.);

- сплачувати під час експлуатації обладнання витрати на електроенергію та проточну воду (п. 5.2.4.).

П. 7.1. встановлено, що Договір набирає законної сили з моменту його підписання та є безстроковим.

Договір складено, підписано та скріплено печатками сторін без зауважень.

У Додатку № 1 від 24 жовтня 2017 року до спірного Договору визначено обладнання, що надається для користування Виконавцем Замовнику, а саме ПРБУ-80в. та додатки до нього.

Додаток № 1 складено, підписано та скріплено печатками сторін без зауважень.

За позицією позивача зазначений правочин є удаваним, адже фактично це не є Договором про надання послуг, а Договором найму (оренди). Зазначена позиція мотивована змістом глав 58, 63 Цивільного кодексу України, що регулюють правові відносини послуг та найму відповідно. Виходячи з контекстного змісту глав 58, 63 Кодексу позивач дійшов висновку, що даний правочин (спірний Договір) є удаваним, адже правовідносини, що виникли з Договору фактично є правовідносинами найму (оренди).

Зокрема, під час складання позовної заяви позивачем зазначено, що відмінністю договору найму від договору надання послуг є те, що за договором найму наймачу (орендарю) передається у тимчасове користування певна річ (майно), яка зберігає свої властивості та первісний вигляд при неодноразовому використанні, а за договором про надання послуг замовнику надаються певні послуги, які споживаються в процесі вчинення певної дії. Таким чином, у правовідносинах, що виникли зі спірного Договору, слід застосовувати норми законодавства України, що регулює правовідносини з найму (оренди).

Відповідач проти такої позиції заперечив, виходячи з того, що оспорюваний в межах даної справи правочин не приховує укладення іншого правочину та направлений на настання реальних наслідків. Спірний договір підписаний обома сторонами належним чином, має усі істотні умови договору, а тому є укладеним, зокрема це підтверджується рішенням Господарського суду Донецької області від 3 жовтня 2019 року по справі № 905/2787/17, предметом спору якої було стягнення грошової заборгованості з ТОВ «Азовбетон» на користь ТОВ «Азовбуд-Лідер» за спірним Договором в межах даної справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України встановлено принцип свободи договору. Принцип свободи договору реалізується у тій мірі, у якій умови договору не врегульовано чинним законодавством або не суперечить йому.

Такий принцип більш детально регламентовано статтею 203 Цивільного кодексу України. Відтак, за змістом статті 203 Кодексу встановлено наступні вимоги, додержання яких є обов`язковим для чинності правочину (у тому числі договору), а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Частина друга зазначеної вище статті Кодексу зумовлює, що у випадку встановлення укладення між сторонами правочину, який має на меті приховання іншого правочину, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Така позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року по справі № 6-1026цс16, та на яку у свою чергу посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду за текстом Постанови від 4 жовтня 2018 року по справі № 521/6687/17.

Відповідно до викладеного вище, законодавцем передбачено наступний порядок розгляду спорів, предметом яких є визнання правочину недійсним на підставі його удаваності: суд досліджує правочин на предмет його удаваності шляхом співставлення його умов наслідкам, які породжуються виконанням умов правочину; якщо судом в результаті дослідження встановлено, що правочин є удаваним - суд надає йому правову кваліфікацію, керуючись нормами права, що регулюють реальні правовідносини та співставляє умови правочину нормам права, які насправді регулюють правовідносини, що виникли на підставі удаваного правочину; та, якщо судом під час співставлення умов правочину нормам права буде виявлено суперечність між об`єктами порівняння, суд визнає такий правочин недійсним.

На думку суду такий підхід визнання правочину недійсним на підставі його удаваності ґрунтується на розмежуванні удаваних правочинів в залежності від результату, до якого призводить виконання такого правочину. У випадку, якщо удаваний правочин укладено з метою навмисного уникнення або приховання юридичних наслідків, що могли б виникнути у разі оформлення такого правочину належним чином, має місце його визнання недійсним. Але, у випадках, коли удаваний правочин не призвів до наслідків порушення норм чинного законодавства, наполягати на визнанні його недійсним не є доцільним, адже така удаваність фактично не призвела до порушення чинного законодавства або законно обґрунтованих інтересів контрагента. Такий підхід випливає з принципу свободи договору, що є одним з основоположних та визначальних принципів існування та функціонування Цивільного Права як такого.

Суд, дослідивши правові позиції сторін та врахувавши всі фактичні обставини справи, зазначає, що хоча сторони і назвали договір про надання послуг , він за своєю суттю є договором оренди, в якому сторони передбачили щомісячну плату, яка за правовою суттю є орендною платою. З цього приводу суд також приймає до уваги рішення суду по справі № 905/2787/17, в якому надано правову кваліфікацію спірному Договору, та погоджується з такою оцінкою суду.

Крім того, у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд визнати правочин не удаваним, а саме недійсним з підстав його удаваності в порядку ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України. Як вбачається з наведеного вище, необхідним елементом удаваного правочину, що має бути визнаний судом недійсним, є невідповідність його нормам законодавства, що регулюють реальні правовідносини, що виникли з удаваного правочину.

Враховуючи встановлення судом факту, що зі спірного Договору насправді виникають правовідносини з найму (оренди), суд дійшов висновку, що Договірні відносини сторін регулюються главою 58 Цивільного кодексу України, але, разом з тим, суд не вбачає невідповідності умов спірного Договору нормам законодавства, що регулюють реальні правовідносини, що виникли зі спірного Договору, зокрема положенням глави 58 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Судовий збір, у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, залишається за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 74, 76, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Азовбетон» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Азовбуд-Лідер» про визнання договору №4 від 24.10.2017 року про надання послуг недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку передбаченому розділом IV ГПК України з урахуванням приписів перехідних положень.

Суддя П.В. Демідова

Повний текст рішення складено та підписано 31.01.2020р..

Інформацію щодо руху справи можна отримати на інформаційному сайті http://www.reyestr.court.gov.ua, веб-порталі "Судова влада України" (dn.arbitr.gov.ua).