ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2020 р. Справа№ 910/9596/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 23.01.2020

розглянув апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 (повний текст рішення складено 22.10.2019)

у справі №910/9596/19 (суддя - Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська виробнича компанія «Метал-Мейк»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 397201,68 грн.

1. Зміст позовних вимог та заперечень

У липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська виробнича компанія «Метал-Мейк» (надалі - ТОВ «УВК «Метал-Мейк», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - АТ «Українська залізниця», відповідач) 397201,68 грн, з яких: 244205,00 грн пені, 41064,68 грн 3% річних та 111932,00 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №ЦЗВ-03-09618-01 від 13.12.2018 та договору поставки №ЦЗВ-03-09518-01 від 13.12.2018 в частині своєчасного здійснення оплати товару, що стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач у відзиві на позов проти заявлених позовних вимог заперечив та зазначив про те, що за укладеними між сторонами договорами АТ «Українська залізниця» було частково порушено строки оплати продукції з огляду на ряд об`єктивних та поважних причин, однак таке порушення зобов`язань не завдало збитків іншим учасникам господарських відносив, а отже, на думку відповідача, є підстави для зменшення розміру неустойки на підставі приписів ст.233 Господарського кодексу України та ст.551 Цивільного кодексу України.

У відповідь на відзив, позивач вказав, що ТОВ «УВК «Метал-Мейк» не є виробником продукції, яку поставляє відповідачу, а тому внаслідок несвоєчасної оплати відповідачем поставленої позивачем продукції, у останнього виникла заборгованість перед іншими контрагентами.

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом

13.12.2018 між філією «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська виробнича компанія «Метал-Мейк» (постачальник) укладено договір поставки ЦЗВ-03-09618-01 (далі - договір 1), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі (п.1.1), найменування продукції: частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до вантажних вагонів) (п.1.2), виробник продукції: ТОВ «Українська виробнича компанія», м.Київ, Україна, виробництво в с.Залізничне, Полтавський район, Полтавська обл., Україна (п.1.3).

Ціна визначається даним договором і приймається сторонами в національній валюті України - гривні, на умовах СРТ (перевезення оплачено до...) пункт призначення - відділ матеріальних ресурсів м.Фастів філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Київська обл., м.Фастів, вул.Шевченко, 48. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у специфікації до даного договору. Ціна продукції, узгоджена у специфікації до даного договору, включає вартість продукції, тари, всі податки і збори, передбачені чинним законодавством, транспортні витрати постачальника згідно п.5.1. Постачальник гарантує незмінність ціни на поставлену продукцію з моменту відвантаження її за місцем призначення до моменту відправлення коштів замовником на поточний рахунок постачальника. Загальна сума даного договору на момент його підписання складає 3502689,34 грн, крім того ПДВ 20% 700537,87 грн, що разом становить 4203227,21 грн (п.п.4.1, 4.2, 4.3 договору 1).

Відповідно до п.п.5.1, 5.2, 5.3 договору 1 постачальник здійснює поставку продукції автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ (перевезення сплачено до...) пункт призначення - відділ матеріальних ресурсів м.Фастів філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Київська обл., м.Фастів, вул.Шевченко, 48 (відповідно до вимог «Інкотермс» ред.2010). Вантажовідправником продукції може бути третя особа, зазначена постачальником. Поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції. Кожна партія продукції постачається протягом 29-ти календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядці. Датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції замовником у відділі матеріальних ресурсів м.Фастів філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Київська обл., м.Фастів, вул.Шевченко, 48, що підтверджується належно оформленою видатковою накладною.

Оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 10-ти банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, у відповідності до чинного законодавства України та у відповідності з рахунком-фактурою на поставлену партію продукції, обумовлену згідно з п.5.2 при наявності документів, зазначених у п.7.1 цього договору. Датою оплати вважається дата відправлення коштів замовником за банківськими реквізитами постачальника (п.п.6.1, 6.2 договору 1).

За змістом п.7.1 договору 1 приймання продукції замовником здійснюється на підставі підтвердження наступних документів: рахунку - фактури; видаткової накладної підписаної представником постачальника, яку замовник повинен підписати після прийняття продукції; податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України; товаро-транспортної накладної або накладної (залізничної); документів, що підтверджують якість продукції, зазначених у п.2.2 договору; пакувальних аркушів (при наявності).

В разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення. При розрахунку постачальник враховує умови п.6.5 даного договору, якщо випадки несвоєчасного постачання продукції мали місце (п.10.6 договору 1).

Термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання сторонами до 31.12.2018. Проте в частині оплати - до повного виконання сторонами зобов`язань та в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника - до повного виконання (п.13.7 договору 1).

Відповідно до специфікації №1, підписаної до договору 1, сторони погодили поставку товару на суму 4203227,21 грн з урахуванням ПДВ 20%.

Згідно умов додаткової угоди №1 від 27.12.2018 до договору поставки №ЦЗВ-03-09618-01 від 13.12.2018 сторонами було анульовано специфікацію №1 до договору та включено специфікацію №2 до договору поставки №ЦЗВ-03-09618-01 від 13.12.2018 на загальну суму 4185462,00 грн, а додатковою угодою №2 від 28.12.2018 до цього ж договору сторонами погоджено поставку товару на загальну суму 5022240,00 грн.

На виконання умов укладеного договору 1 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар, що підтверджується видатковими накладними №4 від 09.01.2019 на суму 1485374,40 грн (товарно-транспортна накладна №Р4 від 09.01.2019), №5 від 09.01.2019 на суму 1214713,20 грн (товарно-транспортна накладна №Р5 від 09.01.2019), копії яких наявні в матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було оплачено за поставлений ТОВ «УВК «Метал-Мейк» за вищенаведеними накладними товар наступним чином: 03.05.2019 - 1350043,80 грн, 26.06.2019 - 135330,60 грн та 26.06.2019 - 1214713,20 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №2487 від 03.05.2018, №3494 від 26.06.2019 та №3495 від 26.06.2019 відповідно.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 13.12.2018 між філією «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УВК «Метал-Мейк» (постачальник) укладено договір поставки ЦЗВ-03-09518-01 (далі - договір 2) відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі (п.1.1), найменування продукції: частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до вантажних вагонів) (п.1.2), виробник продукції: ТОВ «Українська виробнича компанія», м.Київ, Україна, виробництво в с.Залізничне, Полтавський район, Полтавська обл., Україна (п.1.3).

Ціна визначається даним договором і приймається сторонами в національній валюті України - гривні, на умовах СРТ (перевезення оплачено до...) пункт призначення - відділ матеріальних ресурсів м.Фастів філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Київська обл., м.Фастів, вул.Шевченко, 48. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у специфікації до даного договору. Ціна продукції, узгоджена у специфікації до даного договору, включає вартість продукції, тари, всі податки і збори, передбачені чинним законодавством, транспортні витрати постачальника згідно п.5.1. Постачальник гарантує незмінність ціни на поставлену продукцію з моменту відвантаження її за місцем призначення до моменту відправлення коштів замовником на поточний рахунок постачальника. Загальна сума даного договору на момент його підписання складає 3502689,34 грн, крім того ПДВ 20% 700537,87 грн, що разом становить 4203227,21 грн (п.п.4.1, 4.2, 4.3 договору 2).

Відповідно до п.п.5.1, 5.2, 5.3 договору 2 постачальник здійснює поставку продукції автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ (перевезення сплачено до...) пункт призначення - відділ матеріальних ресурсів м.Фастів філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Київська обл., м.Фастів, вул.Шевченко, 48 (відповідно до вимог «Інкотермс» ред.2010). Вантажовідправником продукції може бути третя особа, зазначена постачальником. Поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції. Кожна партія продукції постачається протягом 29-ти календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядці. Датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції замовником у відділі матеріальних ресурсів м.Фастів філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Київська обл., м.Фастів, вул.Шевченко, 48, що підтверджується належно оформленою видатковою накладною.

Оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 10-ти банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, у відповідності до чинного законодавства України та у відповідності з рахунком-фактурою на поставлену партію продукції, обумовлену згідно з п.5.2 при наявності документів, зазначених у п.7.1 цього договору. Датою оплати вважається дата відправлення коштів замовником за банківськими реквізитами постачальника (п.п.6.1, 6.2 договору 2).

За змістом п.7.1 договору 2 приймання продукції замовником здійснюється на підставі підтвердження наступних документів: рахунку - фактури; видаткової накладної підписаної представником постачальника, яку замовник повинен підписати після прийняття продукції; податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України; товаро-транспортної накладної або накладної (залізничної); документів, що підтверджують якість продукції, зазначених у п.2.2 договору; пакувальних аркушів (при наявності).

В разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення. При розрахунку постачальник враховує умови п.6.5 даного договору, якщо випадки несвоєчасного постачання продукції мали місце (п.10.6 договору 2).

Термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання сторонами до 31.12.2018. Проте в частині оплати - до повного виконання сторонами зобов`язань та в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника - до повного виконання (п.13.7 договору 2).

Згідно умов додаткової угоди №1 від 27.12.2018 до договору 2 сторонами було анульовано специфікацію №1 до договору та включено специфікацію №2 до договору поставки №ЦЗВ-03-09518-01 від 13.12.2018 на загальну суму 4185462,00 грн, а додатковою угодою №2 від 28.12.2018 до цього ж договору сторонами погоджено поставку товару на загальну суму 5022240,00 грн,

На виконання умов укладеного договору 2 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар, що підтверджується видатковими накладними №2 від 09.01.2019 на суму 1214713,20 грн (товарно-транспортна накладна №Р2 від 09.01.2019), копія якої наявна в матеріалах справи.

Відповідачем було оплачено за поставлений ТОВ «УВК «Метал-Мейк» за вищенаведеною накладною товар наступним чином: 03.05.2019 - 121982,20 грн, 26.06.2019 - 1092731,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №2486 від 03.05.2018, №3493 від 26.06.2019 відповідно.

Позивач стверджує, що відповідачем було несвоєчасно здійснено оплату поставленого за переліченими видатковими накладними товару, внаслідок чого ТОВ «УВК «Метал-Мейк» звернулось до суду з позовом про стягнення з АТ «Українська залізниця» 397201,68 грн, з яких: 244205,00 грн пені, 41064,68 грн 3% річних та 111932,00 грн інфляційних втрат.

Пунктом 10.6 договорів 1, 2 передбачено, що в разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення. При розрахунку постачальник враховує умови п.6.5 даного договору, якщо випадки несвоєчасного постачання продукції мали місце.

3. Короткий зміст рішення місцевого суду

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 у справі №910/9596/19 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська виробнича компанія «Метал-Мейк» пеню в сумі 244205,00 грн, 3% річних в сумі 41064,68грн, 111932,00 грн інфляційних втрат та 5958,01 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач свій обов`язок за договорами щодо передачі відповідачу товару виконав належним чином, однак відповідач, всупереч п.6.1 укладених між контрагентами правочинів, за поставлений позивачем за видатковими накладними №4 від 09.01.2019, №5 від 09.01.2019 та №2 від 09.01.2019 товар оплатив із затримкою, а тому позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 3% річних, інфляційні втрати та пеня.

Що стосується заявленого відповідачем у відзиві на позов клопотання про зменшення розміру неустойки, місцевий господарський суд вказав, що для застосування правових норм щодо зменшення розміру неустойки, відповідач повинен довести наявність тих обстави, з якими законодавець пов`язує можливість такого зменшення.

Разом з тим, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявності обставин, зокрема, тяжкого фінансового становища відповідача, відсутності завдання збитків іншим учасникам господарських відносин, на підставі яких суд би міг дійти висновку щодо наявності підстав з якими законодавець пов`язує можливість такого зменшення.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 у справі №910/9596/19 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, таке рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Скаржник зазначає, що місцевим господарським судом неправильно застосовано ст. 551 Цивільного кодексу України, ч.6 ст. 232, ст. 233 Господарського кодексу та задоволено штрафні санкції у повному обсязі.

Відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що сума основної заборгованості була погашена в повному обсязі та у даному випадку на думку скаржника існують виключні обставини передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України, що зумовлюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки на підприємстві відповідача останнім часом склалася складна фінансова ситуація.

5. Доводи учасників справи щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач проти задоволення скарги заперечив, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі відповідача, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого суду від 09.10.2019 прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Щодо посилання скаржника на норми ст. 233 Господарського кодексу України, як на порушену норму права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, позивач зазначив, що статтею 233 Господарського кодексу України передбачено не обов`язок, а право суду зменшити розмір штрафних санкцій і при наявності певних причин, які у відповідача відсутні.

Позивач зазначає, що хоча відповідачем і було сплачено основну суму заборгованості за поставлений товар, однак прострочка оплати була для позивача значною.

У зв`язку з тим, що позивач не є виробником продукції, яка поставлялася відповідачу, позивач має договірні зобов`язання перед виробником даної продукції - ТОВ «Українська виробнича компанія» згідно умов укладеного договору поставки №04/12-2017 від 04.12.2017року.

По причині значного прострочення розрахунків за спірними договорами відповідача по даній справі, у позивача, в свою чергу, виникла заборгованість перед виробником продукції - ТОВ «Українська виробнича компанія». До позивача надійшла претензія.

Тому, прострочення оплати відповідачем за договірними зобов`язаннями має прямий зв`язок з застосуванням до позивача не тільки штрафних санкцій з боку виробника продукції, але й має вплив на репутацію позивача серед потенційних контрагентів.

Таким чином, відповідач безпідставно посилається на те, що прострочення за оплату поставленого товару не завдало збитків іншим учасникам господарських правовідносин.

Несвоєчасний розрахунок відповідача за вказаними вище договорами автоматично призводить до неможливості повноцінно та своєчасно здійснювати позивачем свою господарську діяльність та дотримуватись взятих на себе інших договірних зобов`язань (розрахунки з іншими контрагентами, сплата коштів за кредитними договорами).

При цьому, позивач звернув увагу суду на те, що ним у даній справі заявлено тільки штрафні санкції передбачені чинним законодавством України та умовами договорів, укладених між позивачем та відповідачем і лише пеню в розмірі облікової ставки НБУ, тоді, як за договорами відповідачу надано право застосовувати до позивача санкції набагато більші, ніж є таке право у позивача (відповідач має право застосовувати штрафні санкції в розмірі 20% та 15% від загальної вартості продукції (прострочення в поставці/або не поставка).

6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом

У грудні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 у справі №910/9596/19.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/9596/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. суддів: Тарасенко К.В., Станік С.Р.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 16.12.2019 у справі №910/9596/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 поновлено строк на подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва», справу призначено до розгляду.

У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 20.01.2020 у справі №910/9596/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 прийнято справу №910/9596/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю.

У судове засідання 23.01.2020 з`явилися представники позивача та відповідача

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення місцевого суду від 09.10.2019 у справі №910/9596/19 скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

7. Джерела права й акти їх застосування

Господарський кодекс України

Згідно з ч. 1,2,7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст.216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст.233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

Цивільний кодекс України

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Частина перша статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»

Згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Господарський процесуальний кодекс України.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Практика Європейського суду з прав людини як джерело права

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

8. Позиція апеляційного суду

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач свій обов`язок щодо передачі відповідачу товару виконав належним чином, однак відповідач, всупереч п.6.1 укладених між контрагентами правочинів, за поставлений позивачем за видатковими накладними №4 від 09.01.2019, №5 від 09.01.2019 та №2 від 09.01.2019 товар оплатив із затримкою.

За умовами п.п.6.1, 6.2 договорів оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 10-ти банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, у відповідності до чинного законодавства України та у відповідності з рахунком-фактурою на поставлену партію продукції, обумовлену згідно з п.5.2 при наявності документів, зазначених у п.7.1 цього договору. Датою оплати вважається дата відправлення коштів замовником за банківськими реквізитами постачальника.

Так, з урахуванням умов наведених вище положень договорів та чинного законодавства України, відповідач повинен був оплатити товар поставлений за видатковою накладною №4 від 09.01.2018 у строк до 29.01.2011 включно, за видатковою накладною №5 від 09.01.2019 у строк до 28.01.2019 включно, а за видатковою накладною №2 від 09.01.2019 у строк до 27.01.2019 включно.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, за товар поставлений за видатковою накладною №4 від 09.01.2018 на суму 1485374,40 грн відповідач оплатив 03.05.2019 у розмірі 1350043,80 грн та 26.06.2019 на суму 135330,60 грн, товар поставлений за видатковою накладною №5 від 09.01.2019 на суму 1214713,20 грн відповідач оплатив 26.06.2019, а за товар, поставлений за видатковою накладною №2 від 09.01.2019 на суму 1214713,20 грн відповідач оплатив 03.05.2019 на суму 121982,20 грн, 26.06.2019 на суму 1092731,00 грн, тобто з прострочкою платежу.

За прострочення виконання зобов`язання по оплаті поставленого товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочки за видатковою накладною №4 від 09.01.2019 з 30.01.2019 по 25.06.2019, за видатковою накладною №5 від 09.01.2019 з 29.01.2019 по 25.06.2019 та за видатковою накладною №2 від 09.01.2019 з 28.01.2019 по 25.06.2019 на загальну суму 41064,68 грн та витрати з урахуванням індексу інфляції за період прострочки за видатковою накладною №4 від 09.01.2019 з лютого 2019 року по травень 2019 року, за видатковою накладною №5 від 09.01.2019 з лютого 2019 року по травень 2019 року та за видатковою накладною №2 від 09.01.2019 з лютого 2019 року по травень 2019 року на загальну суму 111932,00 грн з урахуванням часткових оплат відповідача.

Як вірно вказав суд першої інстанції, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання по оплаті товару, поставленого позивачем за видатковими накладними №4 від 09.01.2019, №5 від 09.01.2019 та №2 від 09.01.2019, що перевірено судом апеляційної інстанції, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є законними та обґрунтованими.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому, з відповідача на користь позивача правомірно стягнуто 3% річних в сумі 41064,68 грн та 111932,00 грн інфляційних втрат.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 244205,00 грн за період прострочки за видатковою накладною №4 від 09.01.2019 з 30.01.2019 по 25.06.2019, за видатковою накладною №5 від 09.01.2019 з 29.01.2019 по 25.06.2019 та за видатковою накладною №2 від 09.01.2019 з 28.01.2019 по 25.06.2019.

Як встановлено судом, відповідачем у встановлений строк свого обов`язку за договорами зі сплати за поставлений товар не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання, і він вважається таким, що прострочив, а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховано пеню, як передбачено пунктом 10.6 договорів.

Здійснивши перевірку розрахунку пені, колегія суддів вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, внаслідок чого судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача пеню на загальну суму 244205,00 грн.

Що стосується заявленого відповідачем у відзиві на позов клопотання про зменшення розміру неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що порушення відповідачем зобов`язання з боку відповідача у даній справі не є виключенням чи випадком, і даний випадок не є винятковим.

Судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення пені. Скаржник, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надав суду докази та не довів, що порушення його зобов`язання сталося випадково з незалежних від нього причин та цей випадок є винятковим. При цьому, вирішуючи питання щодо зменшення пені, як судом першої інстанції так і судом апеляційної інстанції враховано інтереси обох сторін.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявності обставин, зокрема, тяжкого фінансового становища відповідача, відсутності завдання збитків іншим учасникам господарських відносин, на підставі яких суд би міг дійти висновку щодо наявності підстав з якими законодавець пов`язує можливість такого зменшення, а в відтак, клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про зменшення пені, судом апеляційної інстанції враховано, що хоча відповідачем і було сплачено основну суму заборгованості за поставлений товар, однак прострочка оплати була для позивача значною. Позивач не є виробником продукції, яка поставлялася відповідачу, позивач має договірні зобов`язання перед виробником даної продукції - ТОВ «Українська виробнича компанія» згідно умов укладеного договору поставки №04/12-2017 від 04.12.2017року. Тому, прострочення оплати відповідачем за договірними зобов`язаннями має прямий зв`язок з застосуванням до позивача не тільки штрафних санкцій з боку виробника продукції, але й має вплив на репутацію позивача серед потенційних контрагентів.

Таким чином, відповідач безпідставно посилається на те, що прострочення за оплату поставленого товару не завдало збитків іншим учасникам господарських правовідносин.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що позивачем у даній справі заявлено тільки штрафні санкції передбачені чинним законодавством України та умовами договору, укладеного між позивачем та відповідачем і лише пеню в розмірі облікової ставки НБУ, тоді, як за договорами відповідачу надано право застосовувати до позивача санкції набагато більші, ніж є таке право у позивача (відповідач має право застосовувати штрафні санкції в розмірі 20% та 15% від загальної вартості продукції (прострочення в поставці/або не поставка).

9. Висновки апеляційного суду

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що викладені відповідачем доводи в обґрунтування апеляційної скарги є безпідставними, такими що не відповідають дійсним обставинам справи, не доведені жодними доказами, а тому не підлягають задоволенню. Рішення суду першої інстанції від 09.10.2019 прийнято у відповідності до норм закону без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 у справі №910/9596/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 у справі №910/9596/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва».

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 у справі №910/9596/19.

5. Матеріали справи №910/9596/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 10.02.2020

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Є.Ю. Шаптала

К.В. Тарасенко