РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.02.2020Справа № 906/1059/19

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нейл"

(29009, м. Хмельницький, вул. М. Красовського, 64; ідентифікаційний код: 21336490)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Норс Трейд"

(02225, м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 16; ідентифікаційний код: 40654437)

про стягнення 40 696,33 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Житомирської області надійшли позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Нейл" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Норс Трейд" (далі - відповідач) про стягнення 40 696,33 грн, з яких 32 561,76 грн основного боргу, 4 391,08 грн пені, 3 256,17 грн штрафу та 487,32 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором поставки № 15/02/25682 від 15.02.2019.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 15.10.2019 позовні матеріали Товариства з обмеженою відповідальністю "Нейл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Норс Трейд" про стягнення 40 696,33 грн було передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Нейл" залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків - протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали.

20.11.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи в порядку усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

У встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України строк відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, місцезнаходження юридичної особи.

Відомості про офіційну адресу місцезнаходження юридичної особи, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", є достовірними.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача (ідентифікаційний код 40654437) є: 02225, м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 16.

На зазначену адресу судом відповідно до вищевказаних вимог процесуального закону було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі від 02.12.2019 з метою повідомлення відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та про його право подати, зокрема, відзив на позовну заяву.

11.01.2020 до суду надійшло поштове відправлення, адресоване відповідачу, разом з копією ухвали суду про відкриття провадження у справі від 02.12.2019, яке відповідно до повідомлення підприємства поштового зв`язку не вручене під час доставки відповідачу та за закінченням встановленого строку зберігання повернуто до суду.

Крім того, позивачем у позовній заяві було вказано фактичну адресу відповідача, а саме 11500, Житомирська область, м. Коростень, вул. Білокоровицьке Шосе, буд. 17.

На вказану адресу відповідача судом було також направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі від 02.12.2019.

13.12.2019 до суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення 10.12.2019 поштового відправлення відповідачеві (копії ухвали суду від 02.12.2019).

Таким чином, за висновком суду, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у цій справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи та останньому були створені достатні умови для реалізації ним своїх процесуальних прав.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

15.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нейл" (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Норс Трейд" (далі - відповідач, покупець) було укладено Договір поставки № 15/02/25682 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставляти на умовах, у строки та в порядку, встановлених Договором, товар, визначений Договором, та додатками до нього (надалі - товар) і передавати у власність покупця, а покупець зобов`язується приймати товар у власність і оплачувати його на умовах і в порядку, передбаченому Договором.

За умовами п. 1.2 Договору асортимент, кількість та ціна товару, що поставляється за Договором, визначається в накладних на товар, що є невід`ємною частиною Договору.

Згідно з п. 2.1 Договору поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі прийнятих постачальником до виконання замовлень покупця. Партією товару є товар, що поставлений по одній товарній накладній.

Право власності на товар та ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить від постачальника до покупця в момент підписання видаткової накладної та скріплення її печаткою (п. 2.7 Договору).

Відповідно до пунктів 5.1, 5.3 Договору здача-прийняття товару по кількості та якості здійснюється в пункті поставки, визначеному в замовленні. Під час приймання товару покупець повинен оглянути товар і прийняти його за кількістю.

У пункті 6.1 Договору сторони домовились, що ціна продукції та асортимент встановлюються згідно накладних, що є невід`ємною частиною Договору.

Загальна ціна Договору становить загальну вартість товару, поставленого протягом дії Договору (п. 6.2 Договору).

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, ним, на виконання умов Договору, було поставлено відповідачу товар на загальну суму 36 988,06 грн, що підтверджується належним чином засвідченими копіями видаткових накладних, а саме:

- № 405995 від 19.03.2019 на суму 16 970,57 грн;

- № 413263 від 14.05.2019 на суму 6 648,17 грн;

- № 418772 від 14.05.2019 на суму 13 369,32 грн.

Товар було прийнято відповідачем, що підтверджується підписами його представника та відтисками печатки відповідача у зазначених вище видаткових накладних.

Згідно з п. 6.3 Договору покупець зобов`язується здійснити обов`язкову попередню оплату за товар в розмірі 20 % від загальної вартості поставки товару.

Відповідно до п. 6.4 Договору покупець зобов`язується оплатити решту 80 % вартості товару протягом 7 (семи) днів з моменту її поставки шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в Договорі, або іншим способом, не забороненим законодавством України.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи банківської виписки по рахунку позивача № 2001 відповідачем було перераховано позивачу грошові кошти в сумі 25 000,00 грн з призначенням платежу «оплата рахунків за травень 2019 року за цвяхи у т.ч. ПДВ 4 166,67 грн».

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором, позивач звернувся до відповідача (докази направлення та отримання претензії відповідачем містяться у справі) з претензією вих № 563 від 24.06.2019 на суму 35 882,37 грн, з яких 32 561,76 грн основного боргу, 64,44 пені та 3 256,17 грн штрафу, проте вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за поставлений товар, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 32 561,76 грн основного боргу, 4 391,08 грн пені, 3 256,17 грн штрафу та 487,32 грн інфляційних втрат.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні норм ст. 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Суд встановив факт поставки позивачем товару на суму 36 988,06 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, та факт прийняття товару відповідачем, про що свідчать підписи представника відповідача та відтиски його печатки у зазначених вище видаткових накладних, що відповідачем при розгляді справи не заперечується.

При цьому, суд зазначає, що вказані вище накладні відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", будь-які істотні недоліки у них відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення пунктів 6.3, 6.4 Договору, обов`язок відповідача щодо оплати вартості поставленого позивачем товару мав бути виконаний на умовах передоплати в розмірі 20 % від загальної вартості поставки товару, а решта 80 % вартості товару протягом 7 (семи) днів з моменту поставки товару.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань, з урахуванням дат поставок товару, є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд встановив факт часткової оплати відповідачем вартості поставленого позивачем товару в сумі 25 000,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою по рахунку позивача № НОМЕР_1 .

За розрахунком позивача, залишок заборгованості відповідача за видатковою накладною № 405995 від 19.03.2019 складає 12 544,27 грн, видаткові накладні № 413263 від 14.05.2019 та № 418772 від 14.05.2019 є повністю неоплаченими.

Факт наявності заборгованості відповідача за Договором в розмірі 32 561,76 грн підтверджується також наявним у матеріалах справи актом звірки взаємних розрахунків за період 02.01.2019 - 27.08.2019.

Відповідно до приписів чинного законодавства України акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18.

Суд зазначає, що наданий позивачем акт звірки взаємних розрахунків за період 02.01.2019 - 27.08.2019 підписаний обома сторонами і скріплений їхніми печатками та інформація, відображена у вказаному акті, в тому числі й заборгованість відповідача в розмірі 32 561,76 грн підтверджується наданими позивачем первинними документами.

З огляду на викладене, оскільки невиконання зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідач не надав, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 32 561,76 грн основного боргу визнаються судом обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 4 391,08 грн пені, 3 256,17 грн штрафу та 487,32 грн інфляційних втрат.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 7.3 Договору у випадку несвоєчасної або неповної оплати товару, відповідно до п. 6.4 Договору, покупець на вимогу постачальника сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцяти днів додатково стягується штраф у розмірі 10 % від вартості несплаченого вчасно товару.

Перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню пені за заявлений ним період, суд встановив, що він частково не відповідає умовам Договору та вищевказаним положенням законодавства України, нарахований позивачем розмір пені є завищеним, у зв`язку з чим суд проводить власний розрахунок пені.

Так, на суму заборгованості 16 970,57 грн за період з 27.03.2019 по 13.05.2019 позивачем було вірно нараховано пеню в розмірі 795,06 грн, тоді як, за розрахунком суду, на суму заборгованості 12 544,27 грн за період з 14.05.2019 по 21.05.2019 обґрунтованою є пеня в розмірі 96,23 грн, а на суму заборгованості 32 561,76 грн за період з 22.05.2019 по 10.09.2019 - 3 444,41 грн, що разом становить 4 335,70 грн.

Суд визнає обґрунтованим та таким, що відповідає умовам Договору розрахунок позивача по нарахуванню штрафу (10 % від вартості несплаченого вчасно товару) в розмірі 3 256,18 грн.

З огляду на вищевикладене, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 4 335,70 грн пені та 3 256,18 грн штрафу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді, зокрема, інфляційних втрат не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці нарахування здійснюються незалежно від вини боржника.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наданих у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 910/21564/16.

Перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню інфляційних втрат за заявлений позивачем період, суд встановив, що він не відповідає положенням ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем при здійсненні вказаних нарахувань не було враховано, що протягом заявленого ним періоду індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Крім того, неправомірним є включення позивачем у період нарахування інфляційних втрат індексу інфляції за березень 2019, оскільки, як встановлено судом і про що зазначає позивач, прострочення оплати вартості товару виникло у відповідача з 27.03.2019.

За розрахунком суду, на суму заборгованості 16 970,57 грн у межах заявленого позивачем періоду (01.04.2019 по 13.05.2019) інфляційні втрати складають 169,71 грн; на суму заборгованості 12 544,27 грн за період з 14.05.2019 по 21.05.2019 - 87,81 грн, проте на суму заборгованості 32 561,76 грн за період з 22.05.2019 по 31.07.2019 сукупний індекс інфляції становить 0,989 (менше одиниці), а розмір дефляції -357,20 грн.

З огляду на викладене, оскільки у межах заявленого позивачем періоду нарахування інфляційних втрат, розмір дефляції перевищує розмір інфляційних втрат, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 487,32 грн задоволенню не підлягає.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 32 561,76 грн основного боргу, 4 335,70 грн пені та 3 256,18 грн штрафу.

Щодо розподілу судових витрат, суд відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Проте, позивачем належними та допустимим доказами не доведено суду, що у зв`язку із розглядом справи ним понесено судові витрати в розмірі 23 460,66 грн, які він просив стягнути з відповідача.

При цьому, в наданому орієнтовному розрахунку судових витрат за позовом до відповідача позивачем було зазначено лише про понесені ним витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 921,00 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 23 460,66 грн.

Судовий збір у розмірі 1 895,38 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, а решта витрат позивача зі сплати судового збору, в зв`язку з частковою відмовою у задоволенні позову - на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Норс Трейд" (02225, м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 16; ідентифікаційний код: 40654437) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нейл" (29009, м. Хмельницький, вул. М. Красовського, 64; ідентифікаційний код: 21336490) 32 561 (тридцять дві тисячі п`ятсот шістдесят одну) грн 76 коп. основного боргу, 4 335 (чотири тисячі триста тридцять п`ять) грн 70 коп. пені, 3 256 (три тисячі двісті п`ятдесят шість) грн 18 коп. штрафу та 1 895 (одну тисячу вісімсот дев`яносто п`ять) грн 38 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 25,62 грн покласти на позивача.

5. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку передбаченому ст. 257 та п. 17.5 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 04.02.2020.

Суддя Нечай О.В.