ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2020 р. Справа№ 910/847/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Гаврилюка О.М.

Мартюк А.І.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: не з`явились

від відповідача: Малік Т.І. - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортнй банк України»

на рішення Господарського суду міста Києва, ухвалене 04.06.2019, повний текст якого складений та підписаний 03.07.2019,

у справі № 910/847/19 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Фортуна-Банк»

до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

про визнання протиправними дій та стягнення грошових коштів у розмірі 9 282,99 доларів США

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 231-232 зворот т. 1), заявлено про визнання протиправним списання відповідачем під час здійснення процедури ліквідації АТ «Фортуна-Банк» грошових коштів у розмірі 9 282,99 доларів США з вкладного (депозитного) рахунку (рахунку гарантійного депозиту) № НОМЕР_1 , відкритого АТ «Фортуна-Банк» відповідно до договору гарантійного депозиту від 04.08.2005 №15-4/23-06, та стягнення з відповідача на користь позивача вказаних коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2019, повний текст якого складений та підписаний 03.07.2019, позовні вимоги задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено грошові кошти у розмірі 9 282,99 доларів США, в іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 9 282,99 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним у правовідносинах, передбачено, що задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно в межах процедури ліквідації банку та в порядку черговості, передбаченої цим законом, та відповідачем були реалізовані свої права кредитора щодо заявлення вимог до банку у процедурі ліквідації останнього в порядку, визначеному спеціальним законом, і спірні вимоги відповідача визнані не були, підстави для списання відповідачем грошових коштів з банку, який перебуває на стадії ліквідації, відсутні.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо визнання протиправним списання відповідачем спірних грошових коштів з вкладного (депозитного) рахунку, суд першої інстанції зазначив про те, що задоволення такої позовної вимоги не зможе забезпечити поновлення порушеного права, оскільки зводиться лише до встановлення судом обставин неправомірності дій відповідача та, в будь-якому випадку, передбачає необхідність застосування додаткових засобів захисту шляхом звернення до суду з іншими вимогами для реального відновлення порушеного права позивача, а отже, обраний позивачем спосіб захисту, в будь-якому випадку, є неефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як є неповним (недостатнім) та не забезпечує таким чином мету здійснення правосуддя та дотримання принципу процесуальної економії.

Крім того, суд першої інстанції зазначив про те, що вимога про визнання протиправним списання відповідачем грошових коштів позивача з вкладного (депозитного) рахунку (рахунку гарантійного депозиту) фактично є обставиною, якою позивач обґрунтовує свою вимогу про стягнення грошових коштів у розмірі 9 282,99 доларів США.

Не погоджуючись з рішенням, Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/847/19 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі відповідач послався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також неправильним застосуванням норам матеріального права

У обґрунтування вказаної позиції відповідач послався на те, що ним здійснено звернення стягнення на предмет застави на підставі та в порядку вимог чинного законодавства України, з урахуванням положень ч. 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими передбачено, що заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2019 справу № 910/847/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Дідиченко М.А., Ткаченко Б.О.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019, повний текст якої складений 03.10.2019, колегією суддів у складі: Майданевич А.Г. (головуючий), судді Ткаченко Б.О., Сулім В.В. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/847/19 задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/847/19 скасовано частково, прийнято нове рішення, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, суд апеляційної інстанції виходив з того, що

- відповідно до загальних норм, що регулюють правовідносини застави (ст. 23 Закону України «Про заставу», ч. 1 ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»), та спеціальних норм (ч. 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), що регулюють правовідносини застави під час ліквідації банку, а також умов договору застави майнових прав №15-5/23-06 від 04.08.2005, передбачено, що першочергове звернення стягнення на заставне майно не впливає на порушення черговості задоволення вимог інших кредиторів, оскільки вимоги заставодержателя задовольняються виключно за рахунок заставного майна;

- відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважену особу Фонду не наділено повноваженнями самостійно визначати методи позачергового погашення перед кредиторами заборгованості банку, що ліквідується, а визначений Уповноваженою особою метод погашення заборгованості шляхом витребування заставних коштів у сумі 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США, розміщених згідно з договором гарантійного депозиту №15-4/23-06 від 04.08.2005, суперечить приписам ч. 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 20 Закону України «Про заставу» та пунктам 2.1.2, 2.1.3, 2.1.4 договору застави майнових прав №15-5/23-06 від 04.08.2005, і у разі витребування заставних коштів призведе до порушення прав відповідача як заставодержателя та до неможливості в подальшому поновлення його прав;

- рішенням Господарського суду міста Києва від 30.07.2018 у справі № 910/22633/17 встановлено, що, оскільки ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» реалізувало свої права як заставодержатель за договором застави майнових прав № 15-5/23-06 від 04.08.2005 на задоволення своїх вимог в сумі 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США, відсутні правові підстави для зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Фортуна-Банк» Федорченка Андрія Володимировича включити кредиторські вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» у сумі 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США;

- ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», звертаючись з позовними вимогами про внесення до реєстру акцептованих вимог кредиторів у справі № 910/22633/17, реалізувало своє право як заставодержателя за договором застави майнових прав, що, на переконання колегії суддів, є єдиним ефективним способом захисту його порушених прав.

Не погоджуючись з вказаною постановою, Публічне акціонерне товариство «Фортуна-Банк» у особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Фортуна-Банк» подало касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.12.2019 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Фортуна-Банк» задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 у справі № 910/847/19 скасовано, справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Приймаючи вказану постанову, суд касаційної інстанції зазначив про те, що:

- у справі, що розглядається, суди встановили, що Фонд не визнав у повному обсязі кредиторські вимоги АТ «Укрексімбанк» та відхилив їх частину у зв`язку з не підтвердженням їх фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду (п. 2 ч. 2 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), тому АТ «Укрексімбанк» звернувся до суду з відповідним позовом для вирішення спору щодо акцептування його вимог на суму 3 332,42 грн. та 9 163, 43 дол. США як таких, що забезпечені заставою майна ПАТ «Фортуна-Банк» згідно з договором гарантійного депозиту від 04.08.2005 №15-5/23-06 (ч. 8 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»);

- Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції, порушуючи вимоги ч. 4 ст. 75 ГПК України, безпідставно не брав до уваги те, що спір у справі № 910/22633/17 виник з тих підстав, що Фонд не акцептував частково спірні кредиторські вимоги АТ «Укрексімбанк», оскільки у відповідній частині вони не були підтверджені фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду. Водночас у рішенні суду у справі № 910/22633/17 обставини щодо незаконності таких дій Фонду не перевірялися та не були встановлені, оскільки банк під час розгляду справи самостійно здійснив списання цих коштів на момент вирішення спору. Суд першої інстанції прямо зазначив, що дійшов висновку про відсутність правових підстав на момент розгляду справи для зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Фортуна-Банк» Федорченка Андрія Володимировича включити кредиторські вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в сумі 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США, оскільки позивач реалізував свої права як заставодержателя за договором застави майнових прав №15-5/23-06 від 04.08.2005, задовольнивши свої вимоги в сумі 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США.;

- у межах справи № 910/22633/17 суд першої інстанції встановив лише те, що різниця між заявленими банком вимогами та розміром вимог кредитора, внесених по реєстру, складає 13 802,45 доларів США та 9 238,34 грн., і що відповідно до наявної в матеріалах справи виписки з рахунку для обліку коштів гарантійного депозиту № 15-4/23-06 від 04.08.2005 позивачем 27.12.2017 було проведено списання грошових коштів у наступних сумах: 99,88 доларів США (2 791,10 грн.); 19,68 дол. США (549,95 грн.); 9 163,43 дол. США (256 068,08 грн.);

- при цьому, Верховний Суд наголошує, що обставини щодо наявності у ПАТ «Фортуна-Банк» перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості в сумі 9 163,43 дол. США, обґрунтованості розрахунку цієї заборгованості та правомірності відхилення Фондом цих вимог в межах справи № 910/22633/17 не були встановлені. Судом взагалі не надавалася оцінка відповідним обставинам, а тому при розгляді справи, що розглядається, такі обставини підлягають доказуванню в загальному порядку. Суд апеляційної інстанції порушив вимоги ч. 4 ст. 75 ГПК України, оскільки безпідставно звільнив відповідача від доведення цих обставин;

- окрім того, суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що кредитор реалізував своє право як заставодержателя за договором застави майнових прав, що є єдиним ефективним способом захисту його порушених прав, не надав жодної оцінки тим обставинам, чи був кредитором дотриманий порядок заявлення та підтвердження ним своїх вимог після початку процедури ліквідації банку. Встановлення цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки фактично спір в цій частині не вирішений між сторонами, хоча Фонд постійно наполягав на необґрунтованості цих вимог, що і стало підставою для прийняття рішення про їх відхилення.

З огляду на вказані обставини, Верховний Суд дійшов висновку про те, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки безпідставно звільнено відповідача від обов`язку доказування обґрунтованості заявлених ним кредиторських вимог у розмірі 9 282,99 доларів США, не перевірено та не досліджено зібрані у справі докази, що підтверджують ці вимоги, не встановлено, з яких розрахунків відповідач виходив, визначаючи цю суму, а відповідно не встановлено правомірність списання банком цих коштів, зважаючи на те, що Фонд відмовив з тих підстав, що у нього відсутні докази, які підтверджують заявлену заборгованість, та зазначив про те, що під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, дослідити та перевірити обґрунтованість заявлених кредиторських вимог у розмірі 9 282,99 доларів США, і в залежності від встановленого, прийняти відповідне рішення.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2020 справа № 910/847/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Мартюк А.І., Гаврилюк О.М.

Ухвалою від 13.01.2020 колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Мартюк А.І., Гаврилюк О.М.:

- прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортнй банк України» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/847/19;

- розгляд справи № 910/847/19 призначено на 05.02.2020 о 14:40;

- встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 28.01.2020;

- учасникам процесу роз`яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- учасників процесу повідомлено, що неявка їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

У поданому 10.09.2019 відзиві на позовну заяву позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з посиланням на те, що спірні кредиторські вимоги вважаються погашеними відповідно до приписів п. 8 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Станом на 05.02.2020 інших відзивів, пояснень, клопотань до суду не надходило.

Позивач представників в судове засідання не направив, про причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представника позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

27.01.2017 на підставі рішення № 55-рш/БТ від 26.01.2017 Правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 320 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Фортуна-банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Відповідно до рішення № 89-рш від 21.02.2017 Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 665 від 21.02.2017 «Про початок процедури ліквідації АТ «Фортуна-Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» згідно з яким розпочато ліквідацію АВТ «Фортуна- Банк»

Вказана інформація є загальновідомою та відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua) та Національного банку України (http://www.bank.gov.ua).

Листом від 03.03.2017 № 290/11 Уповноважена особа Фонду звернулася до відповідача з проханням повернути суму гарантійного депозиту у розмірі 32 199,17 доларів США.

23.03.2017 відповідач направив на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» Федорченка Андрія Володимировича (далі - Уповноважена особа Фонду) заяву з кредиторськими вимогами до АТ «Фортуна-Банк» вих. №010-11/1188 від 23.03.2017 (а.с. 10-16 т. 1), в якій просив:

- визнати кредиторські вимоги відповідач до позивача на загальну суму 411 548 084,42 грн. та 13 802,45 доларів США та включити їх до реєстру акцептованих вимог кредиторів;

- окремо внести до реєстру акцептованих вимог кредиторів грошові вимоги відповідача як такі, що забезпечені заставою позивача згідно з: іпотечним договором № 21914Z1 від 11.01.2014; договором гарантійного депозиту від 04.08.2005 № 15-4/23-06; договором застави майнових прав від 04.08.2005 № 15-5/23-06.

Листом від 29.05.2017 № 349/11 та листом від 05.07.2017 № 657/11 Уповноважена особа Фонду повідомила відповідача про те, що його вимоги включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів в 7 чергу погашення та підлягають задоволенню в сумі 411 538 846,08 грн. Інші заявлені суми (вимоги на суму 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США - примітка суду) не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів у зв`язку з непідтвердженням вказаних вимог фактичним даним, що містяться в розпорядженні Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фортуна-Банк».

Як слідує з матеріалів справи та сторонами не заперечується, після отримання вищевказаних листів від 29.05.2017 № 349/11 та від 05.07.2017 № 657/11, якими кредиторські вимоги відповідача до позивача були зазнані не у повному обсязі, 27.12.2017 відповідач провів списання грошових коштів позивача в сумах: 99,88 доларів США (2 791,10 грн.), 19,68 доларів США (549,95 грн.), 9 163,43 доларів США (256 068,08 грн.) з вкладного (депозитного) рахунку (рахунку гарантійного депозиту) № НОМЕР_1 , відкритого ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» АТ «Фортуна-Банк» відповідно до договору гарантійного депозиту від 04.08.2005 №15-4/23-06, а всього 9 282,99 доларів США (259 409,13 грн.).

Водночас, не погоджуючись з рішенням Уповноваженої особи Фонду про невизнання в повному обсязі кредиторських вимог АТ «Укрексімбанк» до АТ «Фортуна-Банк», зазначених у заяві № 010-11/1188 від 23.03.2017, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (справа № 910/22633/17), в якому просило:

- визнати протиправними дії Уповноваженої особи Фонду щодо включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів в 7 чергу погашення кредиторських вимог ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на загальну суму 411 538 846,08 грн.;

- зобов`язати Уповноважену особу Фонду: 1) включити кредиторські вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на суму 411 542 178,50 грн. та 9 163,43 доларів США до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Фортуна-Банк»; 2) окремо внести до реєстру акцептованих вимог кредиторів грошові вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» як такі, що підлягають позачерговому задоволенню, а саме за: кредитним договором № 21914D1 від 11.01.2014 в сумі 258 292 646,81 грн. як такі, що забезпечені заставою майна ПАТ «Фортуна-Банк» згідно з іпотечним договором № 21914Z1 від 11.01.2014; договором про підтримку членства банку в Міжнародній платіжній системі VISA International від 04.08.2005 № 15-1/23-06; договором про проведення розрахунків за операціями з платіжними картками банка асоційованого члена міжнародної платіжної системи від 04.08.2005 № 15-2/23-06; договором про надання послуг з обслуговування операцій за картками міжнародних платіжних систем від 04.08.2005 № 15-3/23-06 у сумі 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США як такі, що забезпечені заставою майна Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» згідно з договором гарантійного депозиту від 04.08.2005 № 15-5/23-06.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.07.2018 у справі № 910/22633/17, враховуючи проведене ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 27.12.2017 списання грошових коштів ПАТ «Фортуна-Банк» на загальну суму 9 282,99 доларів США (259 409,13 грн.), яка складається з: 99,88 доларів США (2 791,10 грн.), 19,68 доларів США (549,95 грн.), 9 163,43 доларів США (256 068,08 грн.), як таких, що забезпечені заставою майна ПАТ «Фортуна-Банк» за договором гарантійного депозиту від 04.08.2005 № 15-5/23-06, у задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відмовлено повністю в зв`язку з відсутністю правових підстав на момент розгляду справи для зобов`язання Уповноваженої особи Фонду включити кредиторські вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в сумі 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати протиправним списання відповідачем грошових коштів з вкладного (депозитного) рахунку (рахунку гарантійного депозиту) № НОМЕР_1 у розмірі 9 282,99 доларів США та стягнути з відповідача на користь позивача ці кошти.

Щодо заявлених позовних вимог колегія суддів зазначає таке.

Скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 у справі № 910/847/19, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського у своїй постанові від 11.12.2019, серед іншого, вказав на те, що:

- обставини щодо наявності у ПАТ «Фортуна-Банк» перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості в сумі 9 163,43 дол. США, обґрунтованості розрахунку цієї заборгованості та правомірності відхилення Фондом цих вимог в межах справи № 910/22633/17 не були встановлені. Судом взагалі не надавалася оцінка відповідним обставинам, а тому при розгляді справи, що розглядається, такі обставини підлягають доказуванню в загальному порядку. Суд апеляційної інстанції порушив вимоги ч. 4 ст. 75 ГПК України, оскільки безпідставно звільнив відповідача від доведення цих обставин;

- окрім того, суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що кредитор реалізував своє право як заставодержателя за договором застави майнових прав, що є єдиним ефективним способом захисту його порушених прав, не надав жодної оцінки тим обставинам, чи був кредитором дотриманий порядок заявлення та підтвердження ним своїх вимог після початку процедури ліквідації банку. Встановлення цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки фактично спір в цій частині не вирішений між сторонами, хоча Фонд постійно наполягав на необґрунтованості цих вимог, що і стало підставою для прийняття рішення про їх відхилення.

З огляду на вказані обставини, Верховний Суд дійшов висновку про те, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки безпідставно звільнено відповідача від обов`язку доказування обґрунтованості заявлених ним кредиторських вимог у розмірі 9 282,99 доларів США, не перевірено та не досліджено зібрані у справі докази, що підтверджують ці вимоги, не встановлено, з яких розрахунків відповідач виходив, визначаючи цю суму, а відповідно, не встановлено правомірність списання банком цих коштів, зважаючи на те, що Фонд відмовив з тих підстав, що у нього відсутні докази, які підтверджують заявлену заборгованість, та зазначив про те, що під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, дослідити та перевірити обґрунтованість заявлених кредиторських вимог у розмірі 9 282,99 доларів США, і в залежності від встановленого, прийняти відповідне рішення.

Частиною 1 ст. 316 ГПК України встановлено, що вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Щодо вказаних вказівок суду касаційної інстанції слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зі змісту заяви відповідача з кредиторськими вимогами до АТ «Фортуна-Банк» вих. №010-11/1188 від 23.03.2017 (а.с. 10-16 т. 1) слідує, що невизнана позивачем сума кредиторських вимог (9 238,34 грн. та 13 802,45 дол. США) складається з заборгованості за:

- договором про підтримку членства банку в Міжнародній платіжній системі VISA International від 04.08.2005 № 15-1/23-06 (далі Договір 1);

- договором про проведення розрахунків за операціями з платіжними картками банка асоційованого члена міжнародної платіжної системи від 04.08.2005 № 15-2/23-06 (далі Договір 2);

- договором про надання послуг з обслуговування операцій за картками міжнародних платіжних систем від 04.08.2005 № 15-3/23-06 (далі Договір 3),

та становить заборгованість по сплаті:

- комісії Visa International за непряме підключення - 7 500,00 доларів США;

- інші поточні комісії Visa International - 500,00 грн. та 200,00 доларів США;

- інші поточні витрати у рамках припинення обслуговування Товариства процесингом Банка - 8 352,00 грн.;

- заборгованість за неналежне виконання умов Договору 1 та Договору 2 станом на 20.03.2017 в сумі 386,34 грн. та 6 102,45 доларів США.

При цьому, вказані вимоги забезпечені договором застави майнових прав від 04.08.2005 №15-5/23-06, а саме заставою права вимоги коштів, розміщених на вкладному (депозитному рахунку) ПАТ «Фортуна-Банк», відкритому згідно з умовами договору гарантійного депозиту від 04.08.2005 №15-4/23-06.

З наявних у матеріалах справи доказів, пояснень сторін, а також змісту рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2018 у справі № 910/22633/17 слідує, що:

- після того, як кредиторські вимоги відповідача позивачем не були визнанні у повному обсязі, останній звернувся до відповідача з проханням надати підтверджуючі документи, проте зазначене звернення залишилось незадоволеним;

- 19.10.2017 на адресу позивача було надіслано повідомлення № 023-00/4459 від 13.10.2017, відповідно до якого відповідач вимагав від ПАТ «Фортуна-Банк» виконати порушені забезпечені обтяженням зобов`язання, загальний розмір яких становить 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США, за Договором 1, Договором 2, Договором 3 протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмети забезпечувального обтяження (права грошової вимоги, а саме, права грошової вимоги коштів у сумі 32 199, 17 доларів США з вкладного (депозитного) рахунку, відкритого відповідачем позивачу відповідно до договору гарантійного депозиту від 04.08.2005 №15-4/23-06). Також, у вказаному листі відповідач повідомив позивача про здійснення ним 13.10.2017 реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Отже, станом на момент звернення відповідача до позивача з заявою з кредиторськими вимогами вих. № 010-11/1188 від 23.03.2017 (а.с. 10-16 т. 1) відповідач вважає, що заборгованість за Договором 1, Договором 2 та Договором 3 становила 9 238,34 грн. та 13 802,45 дол. США, проте станом на дату звернення до суду з позовом у справі № 910/22633/17 (грудень 2017 року) така заборгованість, за твердженням відповідача, становить: 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США, тобто сума заборгованості зменшилась на 5 903,92 грн. та 4 639,02 долара США відповідно.

При цьому, жодних пояснень як щодо того, з огляду на що зменшилась заборгованість, так і щодо того, з чого саме складаються суми 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США матеріали справи не містять. Так саме, як не містять й доказів на підтвердження наявності такої заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме на позивача покладений обов`язок довести як наявність відповідного правочину, за яким відповідач доручив йому виконання спірних робіт, так і факт їх виконання на заявлену до стягнення суму.

За нормами ГПК України:

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73);

- ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73);

- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76);

- обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77)

- достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78);

- достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79);

- суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86);

- суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ч. 4 ст. 74).

Отже, саме відповідач має підтвердити належними та допустимими доказами, що позивач має перед ним заборгованість за Договором 1, Договором 2 та Договором 3 на суми 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США.

У відзиві на позов відповідач зазначає про те, що наявність вказаної заборгованості встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 30.07.2018 у справі № 910/22633/17, проте вказане спростовується самим змістом рішення суду, оскільки при розгляді справи № 910/22633/17 судом не встановлювалась наявність вказаної заборгованості, а відмовлено ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» з тих підстав, що ним до ухвалення судом рішення в односторонньому порядку було списано спірні суми з вкладного (депозитного) рахунку ПАТ «Фортуна-Банк», внаслідок чого на момент розгляду справи були відсутні правові підстави для зобов`язання Уповноваженої особи Фонду включити кредиторські вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в сумі 3 332,42 грн. та 9 163,43 дол. США до реєстру акцептованих вимог.

Жодних інших доказів на підтвердження наявності заборгованості у розмірі 9 282,99 доларів США, яку відповідачем списано з вкладного (депозитного) рахунку (рахунку гарантійного депозиту) № НОМЕР_1 , відкритого АТ «Фортуна-Банк» відповідно до договору гарантійного депозиту від 04.08.2005 №15-4/23-06, матеріали справи не містять.

Відповідно до приписів ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, проте у спірному випадку з матеріалів справи слідує, що позивач не має у своєму розпорядженні доказів на підтвердження наявності вказаної заборгованості, а отже, підстави для витребування їх судом у позивача відсутні.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що матеріли справи не містять належних доказів на підтвердження наявності у позивача заборгованості перед відповідачем за Договором 1, Договором 2 та Договором 3 у розмірі 9 282,99 доларів США, а відтак, Уповноважена особа Фонду обґрунтовано відмовила відповідачу в акцепті вказаної суми, і відповідач не мав права на списання вказаних коштів з вкладного (депозитного) рахунку (рахунку гарантійного депозиту) № НОМЕР_1 , відкритого АТ «Фортуна-Банк» відповідно до договору гарантійного депозиту від 04.08.2005 №15-4/23-06.

При цьому, з огляду на обставини, які встановлені вище, а саме відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача заборгованості перед відповідачем за Договором 1, Договором 2 та Договором 3 у розмірі 9 282,99 доларів США, обставини щодо дотримання відповідачем порядку заявлення та підтвердження ним своїх вимог після початку процедури ліквідації позивача колегією суддів не досліджуються та не встановлюються, оскільки їх встановлення не впливає на вирішення спору сторін по суті.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 9 282,99 доларів США підлягають задоволенню. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних вимог, незважаючи на підстави його ухвалення, залишається без змін.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним списання відповідачем грошових коштів з вкладного (депозитного) рахунку (рахунку гарантійного депозиту) № НОМЕР_1 у розмірі 9 282,99 доларів США, відкритого АТ «Фортуна-Банк» відповідно до договору гарантійного депозиту від 04.08.2005 №15-4/23-06, під час здійснення процедури ліквідації АТ «Фортуна-Банк» колегія суддів зазначає таке.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Також 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами в тому числі належності обраного способу судового захисту.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04. 2005, заява № 38722/02).

У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

З метою встановлення ефективності способу захисту, який був обраний позивачем шляхом визначення позивачем предмету позову, суд повинен дослідити підстави позову та з`ясувати суть порушеного права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, зважаючи на обґрунтування позовних вимог, спір між сторонами у даній справі виник у зв`язку з відсутністю у відповідача правових підстав для списання грошових коштів з позивача, що знаходиться в процедурі ліквідації.

Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлена позивачем вимога в частині визнання протиправним списання відповідачем спірних коштів, не зможе забезпечити поновлення порушеного права, оскільки зводиться лише до встановлення судом обставин неправомірності дій відповідача та у будь-якому випадку передбачає необхідність застосування додаткових засобів захисту шляхом звернення до суду з іншими вимогами для реального відновлення порушеного права позивача, а отже, обраний позивачем спосіб захисту в будь-якому випадку є неефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як є неповним (недостатнім), та не забезпечує таким чином мету здійснення правосуддя та дотримання принципу процесуальної економії.

Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.09.2019 у справі № 910/12988/18.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним списання відповідачем грошових коштів з вкладного (депозитного) рахунку (рахунку гарантійного депозиту) № НОМЕР_1 у розмірі 9 282,99 доларів США, відкритого АТ «Фортуна-Банк» відповідно до договору гарантійного депозиту від 04.08.2005 №15-4/23-06, під час здійснення процедури ліквідації АТ «Фортуна-Банк». Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/847/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін незважаючи на підстави його ухвалення, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України:

- судові витрати по сплаті судового збору за звернення з позовом та з касаційною скаргою покладаються на позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог;

- судові витрати по сплаті судового збору за звернення з апеляційними скаргами покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/847/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/847/19 залишити без змін.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 127, ідентифікаційний код 00032112) на користь Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» (04070, м. Київ, вул. Боричів Тік, 35-В, ідентифікаційний код 26254732) витрати по сплаті судового збору за подачу касаційної скарги в сумі 7 768 (сім тисяч сімсот шістдесят вісім) грн. 70 коп.

4. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/847/19.

Повний текст постанови складено: 10.02.2020

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді О.М. Гаврилюк

А.І. Мартюк