РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.02.2020Справа № 910/16737/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Лиськова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

(03680, м. Київ, вул. Тверська,5)

в особі Філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця"

(03038, м. Київ, вул. Федорова, 32)

До Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДБУДТРАНС"

(01042, м.Київ, вул. Івана Кудрі, буд.14, оф.8)

Про стягнення 424 825, 90 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

27.11.2019 Акціонерне товариство "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5) в особі Філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДБУДТРАНС" про стягнення 424 825, 90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за Договором №1033/52-2012 від 23.03.2012 про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних платформах, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 424 825, 90 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 02.12.2019 відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

26.12.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в котрому проти позову заперечує повністю з підстав не зазначення позивачем моменту виникнення заборгованості щодо нарахування штрафних санкцій у вигляді пені.

15.01.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Між ПАТ «Укрзалізниця» та ТОВ «Метрудтранс» укладено договір про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних платформах від 23.03.2012 № 1033/52-2012 (в редакції додаткової угоди № 8 від 01.12.2015) (далі - Договір). На виконання умов Договору ТОВ «Метрудтранс» надано послуги з організації перевезення вантажу «деревина паливна» у вагонах №№91503839, 91503847, 91502765, 91503730, 91503227, 91503862, 91503243, 91503300, 91503367 (далі - вагони), про що свідчать накладні №№537563, 541730, 540997, 547711, 537555, 541920, 547703, 518845 та 518837.

На вимогу письмових заявок Закарпатської митниці ДФС, на шляху прямування на станціях Ужгород, Чоп, Батьово Львівської залізниці вантаж у вагонах затримано з причини «для проведення митного огляду». Після проведення огляду вантажу, працівниками Закарпатської митниці ДФС складено протоколи про порушення митних правил. Як наслідок, на виконання письмових вказівок Закарпатської митниці ДФС, вантаж у вагонах №№91503839, 91503847, 91502765, 91503730, 91503227, 91503243 відправлено на станцію Мукачево, а вагони №№91503862, 91503300, 91503367 на станцію Чоп Львівської залізниці для зберігання затриманого вантажу та подальшого вивільнення вказаних вагонів і передачі їх власнику (ПАТ «Укрзалізниця»).

Усі вказані вище обставини засвідчено у актах загальної форми, складених відповідно до вимог пункту 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334.

У зв`язку з затримкою вагонів Закарпатською митницею ДФС, які слідували за вищезазначеними перевізними документами, на підставі Статуту залізниць України, Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 №317 (далі - Тарифне керівництво №1), з врахуванням коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Тарифного керівництва №1(з подальшими змінами і доповненнями) ПАТ «Укрзалізниця» для сплати нараховані платежі за користування вагонами, маневрову роботу, роботу по навантаженню/вивантаженню, зважуванню, зберіганню вантажу та повідомлення на загальну суму 1 451 946,40 грн.

Позивач звернувся до Відповідача з листами-вимогами від 27.02.2017 № ЦТЛ-19/423, від 27.02.2017 №ЦТЛ-19/426, від 27.02.2017 № ЦТЛ-19/424, від 27.02.2017 №ЦТЛ-19/430, від 27.02.2017 №ЦТЛ-19/431, від 27.02.2017 №ЦТЛ-19/425, від 27.02.2017 №ЦТЛ-19/432, від 27.02.2017 №ЦТЛ-19/433, від 27.02.2017 №ЦТЛ-19/427 сплатити вартість додаткових зборів та тарифів в семиденний строк з дати отримання листів-вимог.

Загальна сума заявлених до сплати вимог склала 1 451 946,40 грн.

За твердженням позивача, котре не спростоване відповідачем, позивачем не долучено до позовної заяви акти загальної форми про закінчення затримки вагонів, оскільки у даній справі приймають участь ті самі особи, стосовно яких встановлено ці обставини у справі №910/17824/17. Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.05.2017 по справі № 910/17824/17 встановлено, що 23.03.2012 між ПАТ «Українська залізниця» (виконавець) та ТОВ «Метрудтранс» (замовник) укладено Договір про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних платформах для перевезень лісу №1033/52-2012 (в редакції Додаткової угоди №8 від 01.12.2015), відповідно до умов якого, виконавець зобов`язується за плату і за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених цим Договором послуг, пов`язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів на власних платформах для перевезення лісу. На виконання умов Договору ПАТ «Укрзалізниця» надано ТОВ «Метрудтранс» послуги з організації перевезення вантажу «деревина паливна» у вагонах №91503839. №91503847, №91502765, №91503730, №91503227, №91503862, №91503243, №91503300 та №91503367, що також підтверджується накладними №537563, №541730, №540997, №547711, №537555, №541920, №547703, №518845 та №518837.

Обставини - згідно з актів загальної форми нараховані додаткові збори за користування вагонами, виконання маневрових робіт, робіт по навантаженню/вивантаженню, зважуванню, зберіганню вантажу та повідомлення тощо, на загальну суму 1 451 946,40 грн.

У кожному акті загальної форми відображені усі виконані роботи та зафіксовані відповідні суми, які підлягають сплаті.

Відповідно до частини 4статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/17824/17, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи та мають обов`язкову силу для вирішення даної справи.

Проте, Відповідачем зазначені листи-вимоги залишені без задоволення, про що повідомлено Позивача листами від 07.03.2017 №2915, від 07.03.2017 №2916, від 07.03.2017 №2918, від 07.03.2017 №2917, від 07.03.2017 № 2913, від 07.03.2017 № 2919, від 07.03.2017 № 2923, від 07.03.2017 №2914, від 017.03.2017 № 2920.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 4.3 Договору, у разі виникнення заборгованості за надані послуги з організації перевезення вантажів Замовник (Відповідач) сплачує пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми боргу за кожний день прострочення платежу до моменту повного погашення заборгованості, але не більше шести місяців від дня виникнення заборгованості.

Сторони домовились, що стягнення пені здійснюється в межах загального строку позовної давності, встановленого для стягнення заборгованості за надані послуги (абз. 3 п. 4.3 Договору).

Моментом виникнення заборгованості у Замовника є дата фактичного надання Виконавцем послуг за цим Договором (абз. 2 п. 4.3 Договору).

Як зазначає позивач, фактичного датою надання послуг ТОВ «Метрудтранс» є дата складання актів загальної форми про закінчення затримки вагонів, які були затримані на вимогу Закарпатської митниці ДФС, про що повідомлено Відповідача листами-вимогами та встановлено семиденний строк з дати отримання вимог сплатити вартість додаткових зборів та тарифу.

Прострочення виконання грошового зобов`язання починається з дня наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано.

Заборгованість за надані послуги повинна була сплачена ТОВ «Метрудтранс» протягом семи днів з моменту отримання листів-вимог. Проте, за твердженням позивача, котре не спростоване відповідачем, у строки визначені в листах-вимогах, кошти не сплачені.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням ТОВ «Метрудтранс» грошового зобов`язання за Договором, Позивачем в межах шестимісячного строку від дня виникнення заборгованості нараховано пеню за період з березня 2017 по вересень 2017 в розмірі 94 535,60 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд встановив, що він є арифметично вірним, таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 94 535,60 грн., а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

За приписами ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до положень ст.598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями ч.1 ст.202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Згідно з п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

На підставі норм ст.625 ЦК України позивач нарахував відповідачу до стягнення 263 394,46 грн. - інфляційних втрат за період з 01.03.2017 по 30.11.2018 та 3% річних в розмірі 66 895,84 грн. за період з 08.03.2017 по 25.11.2018.

Однак, при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Отже, зобов`язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у ст.ст. 526 - 530 ЦК України, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобов`язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, здійснено сторонами, відповідно до предмета виконання, у передбачений строк (термін), у визначеному місці та у належний спосіб.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11 та у постановах Вищого господарського суду України від 23.09.2015 у справі № 910/5924/15-г, від 20.08.2015 у справі № 910/2681/15-г.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок сум трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку щодо його обґрунтованості та відповідності умов чинного законодавства, таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційних втрат 263 394,46 грн. - інфляційних втрат за період з 1.03.2017 по 30.11.2018 та 3% річних в розмірі 66 895,84 грн. за період з 08.03.2017 по 25.11.2018.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин.

За таких обставин, повно та всебічно оцінивши пояснення учасників судового процесу та наявні у справі докази, приділивши увагу кожному твердженню, посиланню та доводу у даній справі, господарський суд дійшов висновку про задоволення вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" у повному обсязі.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129 ч.9 ст.165, ч.2 ст.178, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕДБУДТРАНС" (01042, м. Київ, вул. Івана Кудрі, буд.14, оф.8; ідентифікаційний код 34980991) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця" (03038, м. Київ, вул. Федорова, 32, ідентифікаційний код 40123465) 94 535 грн. 60 коп. - пені, 263 394 грн. 46 коп. - інфляційних втрат та 66 895 грн. 84 коп. 3% річних та витрати по сплаті судового збору в сумі 6 372 грн. 39 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя М.О. Лиськов