ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2020 р. Справа №914/1623/19

Місто Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бонк Т.Б.

суддів Зварич О.В.

Хабіб М.І.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", м. Кременчук, Полтавська область, від 18 жовтня 2019 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2019 (суддя - Манюк П.Т., повний текст складено - 27.09.19)

у справі № 914/1623/19

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", м. Кременчук, Полтавська область

до відповідача: Акціонерного товариства"Українська залізниця" в особі філії "Стрийський вагоноремонтний завод" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Стрий, Львівська область

про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 177 119, 30 грн.

без повідомлення учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:

до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" до відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Стрийський вагоноремонтний завод" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 177 119, 30 грн.

Позивач зазначає, що внаслідок порушення відповідачем строків оплати поставленого товару, позивач, на підставі п. 8.2. договору, нарахував відповідачу пеню в розмірі 91 749, 60 грн, інфляційні втрати на суму 70 078, 08 грн та 3 % річних в розмірі 15 291, 62 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 30 000,00 грн понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи та 3 893, 67 грн компенсації витрат адвоката, пов`язаних із наданням правової допомоги у справі.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.09.2019 (суддя Манюк Т.П., повний текст складено - 27.09.19) у справі №914/1623/19 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Акціонерного товариства ,,Українська залізниця в особі філії ,,Стрийський вагоноремонтний завод Акціонерного товариства ,,Українська залізниця на користь Публічного акціонерного товариства ,,Кременчуцький сталеливарний завод суму в розмірі 175 732, 36 грн, з яких: - 68 812, 20 грн пені; - 70 078, 08 грн інфляційних втрат; - 15 291, 62 грн 3% річних; - 18 893, 67 грн витрат на професійну правничу допомогу; - 2 656, 79 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вищезазначене рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені є обґрунтованими. Водночас, при ухваленні рішення суд врахував та частково задоволив клопотання Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Стрийський вагоноремонтний завод" та на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України та ч.1 ст. 233 ГК України зменшив розмір пені за несвоєчасне виконання відповідачем основного зобовязання на 25%.

Окрім того, ознайомившись із поданими представником позивача документами на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, оцінивши наявні матеріали справи, враховуючи клопотання іншої сторони, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 15 000, 00 грн. Що стосується витрат адвоката, пов`язаних із наданням правової допомоги у справі (проїзд та оренда житла) на суму 3 893, 67 грн, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі підтверджені матеріалами справи та підлягають до стягнення з відповідача.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів апеляційної скарги:

до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга відповідача, в якій скаржник просить рішення суду першої інстанції - скасувати в частині стягнення пені у розмірі 68812,20 грн, та прийняти нове рішення у даній справі, яким стягнути пеню в розмірі 91 749,60 грн.. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

суд першої інстанції не врахував інтереси позивача, ухвалив рішення без врахування того, що матеріалами справи не доведено важкого фінансового стану відповідача. Важкий фінансовий стан відповідача не вважається винятковою обставиною, тому, відповідно, вона не може бути підставою для зменшення пені в розумінні ч.3 ст. 551 ЦК України та ч.1 ст. 233 ГК України.

На адресу суду надійшов відзив від відповідача (вх.№ЗАГС 01-04/6957/19 від 18.01.2020), з клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву, в якому просить поновити строк для подання відзиву.

Розглянувши зазначене клопотання, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є обєктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. Враховуючи те, що пропущений строк для подання відзиву є незначним, суд апеляційної інстанції вважає за можливе поновити такий та прийняти поданий відзив.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 31.10.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ст. 271 ГПК України.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам та запереченням сторін, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на наступне.

Між Публічним акціонерним товариством ,,Кременчуцький сталеливарний завод (постачальник) та Акціонерним товариством ,,Українська залізниця в особі філії Стрийський вагоноремонтний завод Акціонерного товариства ,,Українська залізниця (покупець) укладено договір поставки від 01.11.2018 № СВР3-03-22-18-147/ю (надалі-договір), згідно умов п. 1.1. якого постачальник зобов`язувався протягом 2018 року поставити покупцю товари, зазначені в специфікації № 1 (додаток №1) до даного договору, що є невід`ємною частиною договору, а покупець прийняти і оплатити такі товари згідно умов договору.

Згідно п. 1.3 договору, кількість товару складає 102 штуки і визначається у Специфікації № 1, яка є невід`ємною частиною договору. Специфікацією № 1 до договору сторони погодили до постачання 102 одиниць товару: балки надресорної та рами бокової, на загальну суму 3 876 000, 00 грн.

Відповідно до п. 5.1 договору товар має бути поставлений протягом 10 днів від дня подання заявки покупцем.

20.11.2018 позивач, на виконання умов договору згідно заявки відповідача від 16.11.2018 № 2482, здійснив поставку товару у кількості, номенклатурі та за ціною, що визначені у специфікації № 1 до договору на загальну суму 3 876 000, 00 грн (в тому числі ПДВ). Виконання договору позивачем підтверджується: рахунком фактурою від 20.11.2018 № КСЗ-100464, видатковою накладною від 20.11.2018 № КСЗ-0001158, залізничною накладною від 20.11.2018 № 43425302, актом приймання-передачі товару від 20.11.2018 № 8, в якому зазначено, що 20.11.2018 покупець отримав товар, податковою накладною від 20.11.2018 № 118, яка була зареєстрована позивачем 14.12.2018, сертифікатами відповідності УкрСЕПРО (копії вказаних документів містяться в матеріалах справи).

За умовами п. 4.2. договору, покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 (десяти) банківських днів з дати отримання товару на підставі виставленого рахунку постачальника, але не раніше реєстрації податкової накладної. Датою отримання товару вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару.

29.12.2018 позивач звертався до відповідача з претензією від № 4021/213 про сплату заборгованості за поставлений товар, нарахованої пені та 3 % річних.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив оплату поставленого позивачем товару лише 31.01.2019, що підтверджується випискою по рахунку позивача за 31.01.2019 (яка міститься в матеріалах справи).

Згідно п. 8.2. договору, у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення включаючи день оплати.

Підставою звернення Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" до місцевого господарського суду з даним позовом слугувало неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, у зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 91 749,60 грн., нараховану на суму 3 876,000,00 з 15.12.18 по 31.01.19 на підставі п.8.2 договору. Окрім того, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України позивачем заявлено до стягнення з відповідача 70 078,08 грн. інфляційних нарахувань та 15 291,62 грн. 3% річних. Також, позивач просив стягнути з відповідача 18 893,67 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Висновки суду апеляційної інстанції

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст.174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами першою та другою статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно положень ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Встановивши факт існування між сторонами зобовязальних відносин щодо поставки товару на підставі договору від 01.11.2018 за № СВР3-03-22-18-147/ю, суд першої інстанції проаналізував умови зазначеного договору та надав йому правильної юридичної оцінки.

У відповідності із статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу приписів статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу матеріалів справи та проведеного судом апеляційної інстанції перерахунку заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних за допомогою інформаційно-технічного центру ,,Ліга вбачається, що судом першої інстанції правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 91 749,60 грн нараховану на суму 3 876,000,00 з 15.12.18 по 31.01.19, 70 078,08 грн. інфляційних нарахувань та 15 291,62 грн. 3% річних.

В частині правильності нарахувань пені, інфляційних втрат та 3 % річних дане рішення не оскаржується.

Окрім того, в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач на підставі ст.ст.551 ЦК України, 233 ГК України просив зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій на 50 %. Суд першої інстанції приймаючи рішення дійшов висновку про винятковість обставин даного випадку та вважав за доцільне скористуватись повноваженнями, наданими йому чинним законодавством, а саме ст.233 ГК України та ст.551 ЦК України та зменшив розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій (пені) до 25 % від надмірно нарахованої в розмірі 91 749,60 грн. за неналежне виконання умов Договору поставки від 01.11.2018 № СВР3-03-22-18-147/ю.

На думку колегії суддів, оскаржуване рішення місцевого господарського суду в частині зменшення розміру пені та стягнення її з відповідача в сумі 68 812,20 грн., що становить 25 % від заявленої до стягнення, є законним та обґрунтованим, враховуючи наступне:

Частиною 1 ст. 233 ГК передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

У частині 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Окрім того, колегія суддів зазначає , що при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

Крім того, зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Колегія суддів наголошує, що цивільні та господарські відносини у країні ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Вирішуючи питання про зменшення нарахованого відповідачу штрафу, суд враховував, що: позивачем не було надано суду доказів понесення ним збитків або невиконання ним своїх зобов`язань перед іншими особами внаслідок несвоєчасної оплати товару; станом на день звернення позивача з даним позовом до суду відповідачем в повному обсязі здійснена оплата отриманого згідно з договором №СВР3-03-22-18-147/ю від 01.11.18 товару і заборгованість відповідача за вказаним договором відсутня.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника щодо неврахування судом першої інстанції інтересів останнього, оскільки рішенням місцевого господарського суду присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати у повному обсязі, що на думку суду, забезпечує захист майнових прав та інтересів Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод". Окрім того, судом першої інстанції частково задоволено клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, що теж свідчить про врахування інтересів обох сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що важкий фінансовий стан відповідача не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки, не може свідчити про помилковість висновків суду щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки, оскільки не було єдиним мотивом для задоволення такого клопотання, а оцінено в сукупності з іншими обставинами.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення про зменшення пені дотримано принципу збалансованості інтересів сторін, всебічно оцінено надані сторонами докази, враховано те, що пеня - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб збагачення.

Беручи до уваги вищенаведені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість зменшення розміру пені до 25 % та про стягнення пені в розмірі 68812,20 грн., а відтак висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні пені в розмірі 22937,40 грн. є правомірним.

Окрім того, колегія суддів погоджується з оскаржуваним рішенням в частині розподілу судових витрат. Суд першої інстанції зменшуючи заявлену позивачем до стягнення суму витрат на професійну правничу допомогу до 15 000, 00 грн., підставно зазначив, що розмір заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 30 000, 00 грн. не є співмірним із складністю справи, так як за своєю категорією вона не є складною (спір виник внаслідок прострочення відповідача щодо оплати вартості товару, поставленого за разовою поставкою згідно однієї видаткової накладної, основна заборгованість сплачена відповідачем до подання позову); наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, розрахунок розміру позовних вимог не є складним та значним, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин під час розгляду справи у суді не змінювалося, протягом розгляду справи відбулося тільки два судові засідання).

Окрім того, колегія суддів зазначає, що згідно ч.2 ст. 126 ГПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно п.3.6 Договору про надання правової допомоги адвоката від 24.01.18 укладеного між адвокатом Гнатенко С.І., що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №849 та Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод", оплата гонорару та перерахування коштів, необхідних для покриття фактичних витрат, здійснюється в безготівковій формі платіжним дорученням на рахунок адвоката з зазначенням відповідного призначення платежу.

Беручи до уваги вищенаведене, суд першої інстанції підставно задоволив 3 893, 67 грн. витрат адвоката, пов`язаних із наданням правової допомоги у справі (проїзд та оренда житла), оскільки такі підтверджені матеріалами справи та відповідають критерію розумної необхідності таких витрат.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

18.11.2019 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. з документальним підтвердженням такиих витрат.

Згідно ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до пп.2 ч.4 ст.129 ГПК України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові- на позивача.

Оскільки апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" залишена без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2019 без змін, колегія суддів дійшла висновку про залишення клопотання апелянта про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. без задоволення.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2019 у справі №914/1623/19 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, в той час як у відзиві наведені обґрунтовані доводи стосовно відсутності порушень матеріального та процесуального права судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктами 1, 2 ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", м. Кременчук, Полтавська область, від 18 жовтня 2019 року залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2019 у справі №914/1623/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий (суддя-доповідач): Т.Б. Бонк

Судді О.В. Зварич

М.І. Хабіб