ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. ОдесаСправа № 915/2042/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019, прийняте суддею Ткаченко О.В. о 14:15 у м.Миколаєві, повний текст якого складено 23.12.2019,

у справі № 915/2042/19

за позовом скаржника

до Фізичної-особи підприємця Касьяненко Валентини Костянтинівни

про стягнення 45029,21грн.

В С Т А Н О В И В :

20.09.2019 Акціонерне товариство комерційний банк (далі - АТ КБ) "ПРИВАТБАНК" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Фізичної-особи підприємця (далі - ФОП) Касьяненко В.К. заборгованість за договором банківського обслуговування б/н від 03.04.2012 у сумі 45 029,21 грн., з яких: 38 408,30 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом та 6 620,91 грн. комісії. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог АТ КБ "ПРИВАТБАНК" посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору банківського обслуговування №б/н від 03.04.2012, зокрема порушення останнім строків повернення кредитних коштів, внаслідок чого у нього виникла заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом та комісії на вищевказані суми.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 в задоволенні позову АТ КБ "ПРИВАТБАНК" відмовлено, у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять підписаних відповідачем «Умов та правил надання банківських послуг», відповідно до чого зроблено висновок про те, що відсутніми є правові підстави розцінювати надані Приватбанком «Умови та правила надання банківських послуг», як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03.04.2012 шляхом підписання заяви-анкети. Відповідно до чого і зроблено висновок про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На думку скаржника, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, скаржник вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення безпідставно застосована правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019 та висновки, викладені в постанові Верховного Суду у справі №175/4576/14-ц, оскільки відповідні справи стосуються інших правовідносин, відповідачами в яких є фізична особа - споживач, на яку розповсюджуються норми законодавства про захист прав споживачів.

Скаржник стверджує, що місцевий господарський суд не врахував, що відповідач не заперечував факт укладення кредитного договору, факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку та розмір наявної заборгованості.

Також скаржник зазначає, що посилаючись на «мінливість» Умов та Правил надання банківських послуг суд першої інстанції не встановив чи дійсно надані банком Умови та Правила надання банківських послуг відрізнялись за змістом від тих, що діяли на момент укладення договору.

За доводами скаржника місцевий господарський суд, встановивши факт надання позивачем відповідачу кредиту та неповернення його останнім не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, оскілки означене суперечить вимогам ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 1048 ЦК України.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі наводить доводи щодо правомірності нарахування заборгованості з пені.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, справа розглядається за наявними матеріалами.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 15.01.2020 скаржнику відмовлено у задоволені клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, отже апеляційа скарга розглядається в порядку спрощеного письмового провадження в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку без проведення судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 квітня 2012 року ФОП Касьяненко В.К. звернулась до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" із заявою про відкриття банківського поточного рахунку, за умовами якого позивач відкрив відповідачу поточний рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно витягу зі статуту АТ КБ "ПРИВАТБАНК", банк був створений у формі Товариства з обмеженою відповідальністю під назвою Комерційний банк "Приватбанк", в подальшому банк було реорганізовано шляхом зміни організаційно-правової форми у закрите акціонерне товариство, в подальшому змінено тип банку з закритого на публічне акціонерне товариство, в подальшому тип банку змінено з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" та стороною у даному договорі та справі.

У відповідності до вказаної заяви від 03.04.2012 відповідач приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг" (далі - Умови), Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 03.04.2012 (далі - Договір) та взяв на себе зобов`язання виконувати умови Договору.

Відповідно до договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг" (далі - Умови).

Відповідно до довідки позивача №08.7.0.0.0/39 від 12.09.2019 про розмір встановлених кредитних лімітів (а.с. 26) ФОП Касьяненко Валентині Костянтинівни (РНОКПП НОМЕР_2 ) на поточний рахунок № НОМЕР_1 станом на 03.04.2012 було встановлено кредитний ліміт у сумі 10000,00 грн., станом на 29.12.2012 - 20000,00 грн., станом на 04.02.2013 - 25000,00 грн., станом на 27.01.2014 - 15000,00 грн., станом на 01.03.2014 - 15000,00 грн.

На виконання умов договору № б/н банківського обслуговування від 03.04.2012 Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" надавалися ФОП Касьяненко В.К. кредитні кошти у межах встановленого ліміту у сумі 15000,00 грн., які використовувалися Клієнтом, що підтверджується банківською випискою з рахунку № НОМЕР_1 .

Відповідач повернув позивачу кредитні кошти, оскільки з відповідних банківських виписок вбачається, що прострочена заборгованість за тілом кредиту станом на 17.07.2019 у відповідача відсутня, при цьому позивач зазначає, що відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань не сплатив проценти та комісію за користування кредитом, що і стало підставою для його звернення до суду із відповідним позовом.

Проаналізувавши правовідносини сторін, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звертався (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 1056-1 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відтак враховуючи наведене, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.

Як свідчать матеріали справи, в заяві відповідача про відкриття поточного рахунку від 03.04.2012 не зазначені ні строк повернення кредиту ні процентна ставка за користування кредитними коштами.

Натомість як вбачається, з наведеного позивачем розрахунку, у різні періоди банком відсотки нараховувалися із змінами у відсоткових ставках. Так, з 28.05.2012 банком застосовувалася ставка 24%, з 01.07.2014 - ставка 36%, яка в подальшому була змінена з 31.03.2015 на 56%.

Доказів щодо погодження сторонами саме такої відсоткової ставки, а також умов щодо її подальшої зміни, позивачем не надано. При цьому в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті:://privatbank.ua, як невід`ємну частину спірного договору.

Разом з тим, як вірно зазначено місцевим господарським судом матеріали справи не містять підтверджень, що саме в редакції цього витягу відповідач розумів Умови і Правила або ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг позивача.

При цьому, як вже встановлено судами в справах № 342/180/17 №175/4576/14-ц, Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПРИВАТБАНК" в період виникнення спірних правовідносин і позивачем не надано суду в даній справі доказів протилежного, тобто позивач міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

Відтак, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом приєднання відповідача до відповідних правил, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови.

Крім того, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови, відсутність у заяві домовленості сторін про термін погашення кредиту, сплату процентів та комісії за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує обставин щодо їх прийняття відповідачем.

Визначальним для укладення договору приєднання є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме: встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору та стверджувати про узгодженість дій та волевиявлення учасників цивільних правовідносин й відповідність певним стандартам поведінки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 175/4576/14-ц, від 30.09.2019 у справі № 916/2755/18.

Колегія суддів, повністю погоджується з правовою позицією, викладеною у зазначених постановах Верховного Суду, та не вбачає підстав для відступу від нього. Твердження ж скаржника, що висновки суду в зазначених справах стосуються лише договорів щодо споживчих кредитів не мають правового значення, так як в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, не правовий статус позичальника, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати, як невід`ємну складову змісту договору.

Отже оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, місцевий господарський суд правомірно зазначив про те, що його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03.04.2012 шляхом підписання заяви.

При цьому колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апелянта про те, що, відповідач не заперечував факт укладення кредитного договору, факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку та розмір наявної заборгованості, оскільки з матеріалів справи вбачається, що останній взагалі не приймав участі у розгляді справи, позаяк не отримує поштову кореспонденцію за місцем реєстрації, а отже не надавав жодних пояснень.

Також, колегією суддів відхиляються твердження апелянта про те, що висновок суду першої інстанції про «мінливість» Умов та Правил надання банківських послуг не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки цей висновок підтверджено наданим позивачем розрахунком, згідно з яким процентна ставка за користування кредитними коштами змінювалась декілька разів.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про термін погашення кредиту, сплату відсотків за користування кредитними коштами та комісії, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З огляду на вищезазначене, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідача 38 408,30 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом та 6 620,91 грн. комісії.

Доводи апелянта про те, що місцевий господарський суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, оскілки означене суперечить вимогам ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 1048 ЦК України, судова колегія відхиляє, з огляду на те що між сторонами не обумовлена у письмовому вигляді дата повернення кредиту, ціна договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії, тобто не встановлена договірна домовленість між сторонами в цій частині, отже у суду не було підстав для висновку про погашення кредиту за межами строку, встановленого для його повернення, та відповідного задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків, як таких, що встановлені законом, зокрема ст.1048 ЦК України, на рівні облікової ставки НБУ.

При цьому колегія суддів наголошує, що стягнення відсотків з підстав встановлених актом законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України, позивачем заявлено лише на стадії подання апеляційної скарги; така вимога не була предметом розгляду суду першої інстанції, отже, не приймається й судом апеляційної інстанції в силу приписів ч.5 ст.269 ГПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги і твердження апелянта щодо правомірності нарахування заборгованості з пені, оскільки відповідна позовна вимога АТ КБ "ПРИВАТБАНК" також не заявлялась.

За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 у справі №915/2042/19 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу АТ КБ "ПРИВАТБАНК- без задоволення.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 у справі №915/2042/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"- без задоволення.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і згідно з ч.5 ст.12, ч.2 ст.282 та п.2 ч.3 ст.287 касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.02.2020 о 14.45.

Головуючий суддя Г.П. Разюк

Суддя Г.І. Діброва

Суддя А.І. Ярош