ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2020 р. Справа№ 910/9479/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко А.І.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 29.01.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 18.09.2019 (повний текст складено 27.09.2019)

у справі №910/9479/19 (суддя Данилова М.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу"

про зобов`язання вчинити дію та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" (далі - відповідач), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" виконати в натурі зобов`язання, передбачені договором № від 01.08.2018, а саме: проектування сонячної електростанції; електротехнічні рішення; блискавкозахист; будівельна частина та генплан; оцінка впливу на навколишнє середовище; охорона праці; експертиза кошторисної документації;

- стягнути з відповідача на користь позивача 16 738, 11 грн. пені та 10 181, 14 грн. штрафу за неналежне виконання зобов`язань за договором № від 01.08.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором № від 01.08.2018, зокрема, в порушення умов вищезазначеного договору відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання у встановлений строк для виконання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз грошові кошти у розмірі 27 845,90 грн. (двадцять сім тисяч вісімсот сорок п`ять грн. 90 коп.), з яких: пеня - 16 738,11 грн. (шістнадцять тисяч сімсот тридцять вісім грн. 11 коп.), штраф - 11 107,79 грн. (одинадцять тисяч сто сім грн. 79 коп.) та судовий збір у розмірі 1 921 грн. (тисяча дев`ятсот двадцять одна грн.). В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 у справі №910/9479/19 в частині незадоволених вимог і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що оскаржуване рішення є безпідставним, необґрунтованим та винесеним в наслідок неправильного установлення обставин, які мають значення для справи, а також неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Зазначаючи при цьому, що відповідач взяв на себе зобов`язання виконати проектно-вишукувальні роботи позивачу передбачені Договором протягом 218 днів з моменту підписання договору, тобто до 07.03.2019.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2019 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 у справі №910/9479/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Шаптали Є.Ю., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 11.01.2020) задоволено клопотання Акціонерного товариства "Укртрансгаз" про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 у справі №910/9479/19. Відновлено Акціонерному товариству "Укртрансгаз" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 у справі №910/9479/19. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 у справі №910/9479/19. Призначено справу до розгляду на 29.01.2020.

В судовому засіданні 29.01.2020 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 у справі №910/9479/19 в частині незадоволених вимог і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі

Відповідач в судове засідання 29.01.2020 не з`явився. Про поважність причин нез`явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення відповідача про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності відповідача та його повноваженого представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 29.01.2020 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 01.08.2018 Акціонерне товариство "Укртрансгаз" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" уклали між собою договір № (Договір).

Згідно з п. 1.1 Договору відповідач зобов`язується виконати проектно-вишукувальні роботи по об`єкту "Будівництво сонячної електростанції адміністративного корпусу філії "Управління "Укргазтехзв`язок"" (Будівельні роботи та поточний ремонт) (код ЄЗС ДК 021:2015:45000000-7), а позивач зобов`язується прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість.

Згідно з п. 1.2. Договору передбачено склад робіт та технічні вимоги до проектної документації, що є предметом цього Договору (Додатком №4).

Вартість робіт згідно з п. 2.1. Договору визначається зведеним кошторисним розрахунком вартості робіт (Додаток 2) та становить 203 000,00 гривень.

Відповідно до п. 3.2. Договору термін виконання проектно-вишукувальних робіт встановлюється згідно календарним графіком виконання робіт (Додаток №3).

Так, термін виконання інженерно - геодезичних вишукувальних робіт становить 35 календарних дні від дати підписання договору, а стадія "Робочий проект" Проходження відомчої та державної експертизи з отриманням позитивного висновку в ДП "Держекспертиза" становить 183 календарних дні від дати підписання договору.

При цьому, термін виконання всіх робіт згідно з Договором становить 218 календарних днів з дати підписання договору, тобто з 01.08.2018.

Відповідачем виконано роботи з обстеження будівель з оцінкою технічного стану.

Водночас, згідно з Договором та календарним планом-графіком виконання робіт, Відповідачем з порушенням строку виконано інженерно-геодезичні роботи, зокрема, дата виконання 05.09.2018, фактично виконано роботи 19.12.2018.

Таким чином, станом на 02.07.2019 виконано роботи на загальну суму 68 679,94 грн., що підтверджується Актом виконаних робіт №1 від 19.12.2018.

Станом на 02.07.2019 не виконанні роботи по стадії "Робочий проект" на суму 134 320,07 грн.

Приймаючи рішення у даній справі про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд керувався тим, що відповідно до п 3.1. строк дії Договору до 31.12.2019, проте, позивач звернувся до суду 18.07.2019, тобто під час дії договору. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність заявлених вимог щодо покладення на відповідача обов`язку виконати в натурі зобов`язання передбачені оскаржуваним Договором.

Однак, Північний апеляційний господарський суд не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позову, а тому, розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз", колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно п.1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі ст. 846 ЦК України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто - неналежне виконання.

Відповідно до статей 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо його судом не визнано недійсним (презумпція правомірності правочину).

За висновками постанови від 21.03.2018 Великої Палати Верховного Суду у справі №760/14438/15-ц у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Пунктом сьомим статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Як вбачається із матеріалів справи відповідно до п. 3.1. Договору, строк дії Договору до 31.12.2019, проте, як вбачається із календарного графіку виконання робіт (Додаток №3 до Договору № від 01.08.2018), відповідач взяв на себе зобов`язання виконати проектно-вишкуквальні роботи позивачу передбачені Договором протягом 218 днів з моменту підписання Договору, тобто до 07.03.2019.

В свою чергу, позивач звернувся до суду з позовом 18.07.2019, тобто під час дії договору, проте, на момент звернення позивача з цим позовом, строк виконання зобов`язання відповідача перед позивачем вже наступив.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла до переконання, що судом першої інстанції було помилково ототожнено строк виконання зобов`язання зі строком дії договору, а тому висновки суду про передчасне звернення до суду з цим позовом є помилковими.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач продовжує виконувати передбачені Договором роботи.

З врахуванням вищевикладеного, судова колегія дійшла до висновку, що позовні вимоги в частині виконання в натурі зобов`язання відповідачем, передбачені Договором № від 01.08.2018, саме: проектування сонячної електростанції; електротехнічні рішення; блискавкозахист; будівельна частина та генплан; оцінка впливу на навколишнє середовище; охорона праці; експертиза кошторисної документації, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, ст. 216 ГК України, передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Стаття 551 ЦК України встановлює, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

У частині третій ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 216 ГК України також встановлює, господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин.

Так, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

При цьому, відповідно до частини 2 ст. 216 ГК України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Як встановлено частиною 3 ст. 216 ГК України, господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими:

потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі;

сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі;

у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції.)

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, п. 6.1 та п.6.2 Договору сторони передбачили, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань кожна із сторін несе відповідальність, зокрема за порушення строків виконання робіт Підрядник сплачує Замовнику пеню в розмірі 0,1 % вартості робіт, з яких допущено порушення строку виконання, за кожен день такого прострочення, за прострочення виконання понад 30 днів Підрядник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості робіт, з яких допущено порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012, № 3-24гс12, від 09.04.2012, №3-88гс11, від 06.11.2013, № 116цс13.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів: пені - 16 738,11 грн., штрафу - 11 107,79 грн.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, з наведеного полягає, що чинним законодавством визначено можливість захисту особою своїх прав та законних інтересів шляхом звернення до суду з позовом про примусове виконання обов`язку в натурі.

Суд зазначає, що цей спосіб захисту застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов`язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов`язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

В контексті означеного колегія суддів завертає увагу на те, що за приписами ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.п.1, 2 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, яку затверджено наказом №512/5 від 02.04.2012 Міністерства юстиції України примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону. Виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у статті 4 Закону.

У ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" вказано, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, в тому числі, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У виконавчому документі зазначається, зокрема, резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень (п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження").

Статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Розділом VІІІ Закону України "Про виконавче провадження" передбачено прядок виконання рішень немайнового характеру.

Частинами 1-3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що рішення за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Тобто, з системного аналізу наведених вище положень полягає, що нормами чинного законодавства передбачено можливість виконання судового рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії у примусовому порядку, а отже, судова колегія дійшла до переконання, що обраний у даному випадку позивачем спосіб захисту є ефективним у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та призведе до дійсного відновлення відповідних прав Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест".

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Таким чином, беручи до уваги вище встановлені обставини у даній справі, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні позову у даній справі, оскільки на момент звернення позивача з цим позовом, строк виконання зобов`язання відповідача перед позивачем вже наступив.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, крім того неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову повністю.

Судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" - задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 у справі №910/9479/19 скасувати частково, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити повністю.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" (04073, м. Київ, вул. Рилєєва, 7/11, ) виконати в натурі зобов`язання, передбачені Договором № від 01.08.2018, саме: проектування сонячної електростанції; електротехнічні рішення; блискавкозахист; будівельна частина та генплан; оцінка впливу на навколишнє середовище; охорона праці; експертиза кошторисної документації.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" (04073, м. Київ, вул. Рилєєва, 7/11, ) на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) грошові кошти у розмірі 27 845,90 грн. (двадцять сім тисяч вісімсот сорок п`ять грн. 90 коп.), з яких: пеня - 16 738,11 грн. (шістнадцять тисяч сімсот тридцять вісім грн. 11 коп.), штраф - 11 107,79 грн. (одинадцять тисяч сто сім грн. 79 коп.) та судовий збір у розмірі 1 921 грн. (тисяча дев`ятсот двадцять одна грн.)»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Служба комунального сервісу" (04073, м. Київ, вул. Рилєєва, 7/11, ) на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ), 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна грн.) 50 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/9479/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст складено 06.02.2020

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

А.І. Тищенко