ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" лютого 2020 р. Справа№ 910/294/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Коробенка Г.П.
суддів: Козир Т.П.
Кравчука Г.А.

за участю секретаря судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 04.02.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Житомирський бронетанковий завод
на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 (повний текст складено 09.10.2019)
у справі №910/294/19 (суддя Кирилюк Т.Ю.)
за позовом Державного підприємства Житомирський бронетанковий завод
до Міністерства оброни України
про стягнення 3208772,53 грн,
ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України про стягнення 3208772,53 грн витрат за зберігання військового майна за 2015-2017 роки.
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що за результатами проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" за період з 01.01.2015 по 03.06.2018 встановлено недоотримання доходів останнім на суму 3208772,53 грн у зв`язку зі зберіганням військового майна.
У відзиві на позов відповідач проти позову заперечував, просив у задоволенні позовної заяви відмовити, посилаючись на відсутність договірних відносин між ним та Державним підприємством Житомирський бронетанковий завод щодо зберігання військового майна та відсутність доказів, які б підтверджували фактичну заборгованість Міністерства оброни України перед Державним підприємством Житомирський бронетанковий завод на суму заявлених позивачем вимог.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі №910/294/19 в позові відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду факту зберігання військового майна протягом 2015-2017 років.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство Житомирський бронетанковий завод звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі №910/294/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі скаржником викладено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, аналогічні тим, які викладено в позовній заяві. При цьому, відповідач зазначав, що факт перебування в 2016-2017 рр. військового майна на території позивача підтверджується наявними в матеріалах справи актами інвентаризації військового майна, актами службових розслідувань. Також на підтвердження розміру понесених витрат на зберігання військового майна посилався на наявні в матеріалах справи звіти по проводках за 2015 р., 2016 р., 2017 р., відомості по амортизації за 2015 р., 2016 р., 2017 р., табелі обліку робочого часу за 2015 р., 2016 р., 2017 р.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства Житомирський бронетанковий завод на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі №910/294/19; призначено розгляд апеляційної скарги.
04.02.2020 через канцелярію суду від Міністерства оборони України на виконання вимог суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення щодо наявності чи відсутності в матеріалах справи №910/294/19 документів, які мають державну таємницю, до яких додано протокол №7 засідання експертної комісії з питань таємниць Головного управління майна та ресурсів, в якому зазначено, зокрема, про те, що відомості, які містяться у матеріалах справи №910/294/19 не підпадають під дію статті 8 Закону України "Про державну таємницю", Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, затвердженого наказом Служби безпеки України, які містять службову інформацію (ПСІ-2019), затвердженого наказом Міністерства оборони України від 27.12.2016 №720 (зі змінами) та не відноситься до державної таємниці і не містять інформацію з обмеженим доступом; процедура засекречування документів, які містяться в матеріалах справи №910/294/19 не проводилась.
В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі №910/294/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.
За твердженням позивача, у період з 2015-2017 років Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод" безоплатно надавались послуги зберігання військового майна. При цьому, позивач зазначав, що за результатами проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" за період з 01.01.2015 по 03.06.2018 встановлено недоотримання доходів останнім на суму 3208772,53 грн у зв`язку із зберіганням військового майна.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Відповідно до статті 2 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Статтею 3 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №1225 від 04.08.2000 затверджено Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах (далі - Положення).
Пунктом 3 Положення визначено, що військове майно, яке передано підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності для проведення ремонту, освоєння ремонту, розроблення, модернізації, виробництва, дослідження технічного стану, спеціальних перевірок і зберігання, обліковується у військових частинах, за якими воно закріплене. Передача та повернення зазначеного військового майна здійснюються на підставі договорів (контрактів) про виконання відповідних робіт у порядку, встановленому Міноборони.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Зобов`язання, відповідно до частини першої статті 174 Господарського кодексу України та частини другої статті 11 Цивільного кодексу України можуть виникати, зокрема, із договорів та інших правочинів.
Відповідно до частини першої статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
За змістом частин першої та другої статті 937 Цивільного кодексу України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.
Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже, обов`язковою умовою договору зберігання є його письмова форма.
З наявних в матеріалах справи документів не вбачається укладення між Державним підприємством Житомирський бронетанковий завод та Міністерством оброни України договору зберігання військового майна.
Посилання позивача на звіти по проводках за 2015, 2016, 2017 роки, відомості по амортизації за 2015 рік, 2016 рік та 2017 рік, копії табелів обліку робочого часу за 2015 рік, 2016 рік та 2017 рік, акти інвентаризації військового майна, акти службових розслідувань, як на докази факту передачі Державному підприємству Житомирський бронетанковий завод військового майна є безпідставними, оскільки вказані документи не є належними та допустимими доказами передачі військового майна на зберігання в силу Положень про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах.
З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не доведено факту передачі йому майна, не доведено належними доказами надання відповідачу послуг по зберіганню військового майна, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення 3208772,53 грн витрат за зберігання військового майна за 2015-2017 роки є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до статей 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.
Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.
Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається судом на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства Житомирський бронетанковий завод залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 у справі №910/294/19 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/294/19 повернути Господарському суду міста Києва.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 10.02.2020.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук