ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року

м. Київ

Справа № 916/1012/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (далі - Департамент, скаржник) - не з`явилися,

відповідачів - Комунального підприємства Одеської міської ради "УЗБЕРЕЖЖЯ ОДЕСИ" (далі - Підприємства, КП "УЗБЕРЕЖЖЯ ОДЕСИ") - не з`явилися,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Лиманський бріз" (далі - Товариства, ТОВ "Лиманський бріз") - не з`явилися,

розглянув касаційну скаргу Департаменту

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.11.2019 (головуючий - суддя Мишкіна М.А., судді: Богатир К.В., Будішевська Л.О.)

зі справи № 916/1012/19

за позовом Департаменту

до: КП "УЗБЕРЕЖЖЯ ОДЕСИ";

ТОВ "Лиманський бріз"

про визнання недійсним договору оренди та усунення перешкод шляхом виселення.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У квітні 2019 року Департамент звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до КП "УЗБЕРЕЖЖЯ ОДЕСИ" та ТОВ "Лиманський бріз" в якому просить визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 27.05.2010 № 2, укладений Комунальним підприємством «Ланжерон» та ТОВ «Лиманський бріз», та усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ТОВ «Лиманський бріз» з нежилого приміщення загальною площею 16,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, пляж «Ланжерон», на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

-Департаментом проведена перевірка нежилого приміщення загальною площею 16,0 кв.м. та виявлено орендарем такі порушення: договір оренди укладено без проведення конкурсу; на адресу Департаменту не надходило жодних заяв від ТОВ «Лиманський бріз» щодо укладення договору оренди, Департамент не повідомлено про те, що об`єкт комунальної власності буде передано в оренду шляхом укладання спірного правочину;

- при укладанні Договору оренди нежилого приміщення від 27.05.2010 № 2 відповідачами порушено процедуру передачі комунального майна в оренду, з огляду на відсутність погодження договору оренди з уповноваженим органом - представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради;

-договір оренди нежилого приміщення від 27.05.2010 № 2 не відповідає типовій формі договору оренди, затвердженій рішенням Одеської міської ради від 25.12.2008 №3781- V «Про затвердження примірного договору оренди нежилого приміщення (будівлі та споруди), що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси», а саме: договір не містить реквізитів дати проведення конкурсу та протоколу засідання комісії з проведення конкурсів на право укладання договору оренди, що, за твердженням позивача, є грубим порушенням типової форми договору та законодавства.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.07.2019 (суддя Д`яченко Т.Г.): позов Департаменту задоволено повністю; визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 27.05.2010 № 2, укладений Комунальним підприємством «Ланжерон» та ТОВ «Лиманський бріз»; зобов`язано усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ТОВ «Лиманський бріз» з нежилого приміщення загальною площею 16,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, пляж «Ланжерон», на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, Департаменту; стягнуто з КП „УЗБЕРЕЖЖЯ ОДЕСИ на користь Департаменту витрати зі сплати судового збору у розмірі 960,50 грн; стягнуто з ТОВ «Лиманський бріз» на користь Департаменту витрати зі сплати судового збору у розмірі 1921 грн.

2.2. Рішення місцевого господарського суду мотивовано наявністю підстав для визнання договору оренди нежитлового приміщення від 27.05.2010 № 2 недійсним та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ТОВ «Лиманський бріз» з нежитлового приміщення. Господарський суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, керувався статтями 11 , 12, 15, 16 , 202, 203, 204, 215,216, 236, 391, 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтями 1, 9 Закону України ''Про оренду державного та комунального майна".

2.3. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.11.2019 рішення Господарського суду Одеської області від 29.07.2019 скасовано; у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю; стягнуто з Департаменту на користь ТОВ «Лиманський бріз» 2 881,50 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

2.4. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції на порушення норм процесуального права ухвалив рішення про права та інтереси Одеської міської ради (яка уособлює власника орендованого комунального майна), яку не було залучено до участі у розгляді справи.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що площа нежитлового приміщення, яка є предметом договору оренди, становить 16,0 кв.м., тобто не перевищує 200 кв.м., тому, відповідно до абзацу третього статті 5 Закону України ''Про оренду державного та комунального майна" (у редакції, чинній на момент укладення договору) узгодження передання в оренду цього нежитлового приміщення з органом, уповноваженим управляти комунальним майном не було потрібним.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. У касаційній скарзі до Верховного Суду Департамент просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.11.2019 у справі №916/1012/19, а рішення Господарського суду Одеської області від 29.07.2019 залишити в силі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Скаржник вважає, що висновок суду апеляційної інстанції про порушення норм процесуального права судом першої інстанції, у частині незалучення Одеської міської ради, є необґрунтованим, оскільки саме на Департамент покладено у встановленому порядку обов`язок захисту прав та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в усіх судових органах з питань пов`язаних з управлінням комунальною власністю територіальної громади міста.

4.2. Департамент вказує на те, що при укладанні договору оренди КП «Ланжерон» та ТОВ «Лиманський бріз», відповідачами порушена процедура передачі комунального майна в оренду, що вбачається у відсутності погодження договору оренди з уповноваженим органом - представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.

4.3. Скаржник звертає увагу на те, що судом першої інстанцій встановлено, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази надання Департаментом згоди на укладення договору, докази звернення орендаря до Департаменту із заявою про погодження договору оренди та про прийняття Департаментом відповідного погодження. При цьому, зазначено, що оголошення про намір передати майно в оренду не публікувалось на вебсайті та у відповідних органах друкованої інформації, конкурс на оренду вказаного майна не оголошувався та не проводився, що вказує на укладення договору оренди з порушенням вимог статті 9 Закону України ''Про оренду державного та комунального майна".

4.4. Крім того, скаржник зазначає, що 25.12.2008 Одеською міською радою прийнято рішення № 3781-У «Про затвердження примірного договору оренди нежилого приміщення (будівлі, споруди), що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси», відповідно до якого було затверджено примірний договір оренди нежилого приміщення (будівлі, споруди), що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси.

Скаржник стверджує, що зміст договору оренди не відповідає примірному договору оренди нежилого приміщення затвердженого Одеською міською радою, зокрема, пунктам 1.2, 2.1, 8.1 Типового договору оренди.

Департамент вказує на те, що договір від 27.05.2010 № 2 не містить дати проведення конкурсу та протоколу засідання комісії з проведення конкурсів на право укладання договору оренди, що є грубим порушенням типової форми договору та Закону України ''Про оренду державного та комунального майна".

5. Позиція відповідачів, викладена у відзивах на касаційну скаргу

5.1. Від відповідачів у справі відзиви на касаційну скаргу не надходили.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. КП «Ланжерон» (орендодавець) та ТОВ «Лиманський бріз» (орендар) 27.05.2010 укладено Договір оренди нежилого приміщення №2 (далі - Договір), за умовами пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежиле приміщення загальною площею 16,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, пляж «Ланжерон» (об`єкт оренди) під здійснення діяльності громадського харчування, відповідно до пункту 8.5 «Методики розрахунку граничних розмірів орендної плати, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Одеси».

6.2. Відповідно до пункту 1.2 Договору передача в оренду об`єкта, зазначеного у пункті 1.1 цього договору, здійснюється на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

6.3. У пункті 1.3 Договору визначено строк дії договору з 27.05.2010 по 27.05.2035 року.

6.4. Згідно з пунктом 2.1 Договору орендна плата визначається на підставі статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку граничних розмірів плати за оренду майна, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси, затвердженої рішенням Одеської міської ради від 09.11.2005 №4840-ІV, рішень Одеської міської ради та виконкому Одеської міської ради.

6.5. Рішенням Одеської міської ради від 03.02.2016 № 313-VII Про утворення комунального підприємства Одеської міської ради «Узбережжя Одеси» вирішено утворити комунальне підприємство Одеської міської ради «Узбережжя Одеси» шляхом злиття комунальних підприємств Гідропарк Лузанівка, Ланжерон, Узберіжжя, Прибрежно-експлуатаційне об`єднання Київського району та провести реорганізацію відповідних комунальних підприємств.

6.6. Відповідно до пункту 5.2 Статуту КП «Ланжерон» майно підприємства перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеса і закріплюється за ним на праві господарського відання.

7. Межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

7.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Причиною виникнення спору у справі № 916/1012/19 є питання про наявність або відсутність підстав для визнання недійсностим договору оренди нежитлового приміщення від 27.05.2010 № 2, укладеного КП «Ланжерон» та ТОВ «Лиманський бріз», та усунення перешкод у користуванні орендованим майном.

8.2. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

8.3. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

8.4. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

8.5. Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

8.6. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

8.7. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

8.8. Судами попередніх інстанцій встановлено, що оскаржуваний договір оренди укладено сторонами 27.05.2010.

8.9. Частиною п`ятою Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (тут і далі, в редакції, чинній на момент укладення Договору) передбачено, що орендодавцями є, зокрема, підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна, загальна площа яких не перевищує 200 кв. м. на одне підприємство, а з дозволу органів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що перевищує площу 200 кв. м.

8.10. Судами попередніх інстанцій встановлено, що загальна площа переданого в оренду за Договором приміщення становить 16,0 кв.м., тобто менше за 200 кв.м.

8.11. За таких обставин, суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, застосувавши чинну на момент виникнення спірних відносин норму матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність необхідності у підприємства (КП «Ланжерон»), станом на момент укладення спірного договору, отримувати дозвіл уповноваженого органу для передачі в оренду цього майна.

8.12. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавець може оголосити конкурс на право оренди майна у порядку, встановленому частиною сьомою статті 9 цього Закону.

Згідно з частиною сьомою статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" за наявності заяв про оренду цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу (за умови відсутності заяви господарського товариства, створеного членами трудового колективу підприємства, його структурного підрозділу) або заяв про оренду нерухомого майна (за умови відсутності заяви бюджетної установи, організації) від двох або більше фізичних чи юридичних осіб орендар визначається орендодавцем на конкурсних засадах.

8.13. Таким чином, конкурс на право оренди майна мав бути проведеним у разі наявності двох і більше бажаючих на отримання майна в оренду.

8.14. Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи відсутні і позивачем не доведено надходження станом на 27.05.2010 декількох заяв про оренду спірного майна, що, з огляду на положення статей 7 та 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", вказує на можливість укладення договору оренди без проведення конкурсу.

8.15. Отже, вказане спростовує доводи Департаменту про порушення сторонами порядку укладення спірного Договору оренди в частині непроведення конкурсу.

8.16. Судом апеляційної інстанції було досліджено умови Договору оренди нежитлового приміщення №2 від 27.05.2010 та встановлено, що його зміст відповідає положенням примірного договору наведеного позивачем у позовній заяві та примірного договору розміщеному на офіційному сайті Одеської міської ради, за винятком зазначення в пунктах 1.2, 2.1, 8.1 інформації щодо конкурсів на право укладання договору, реквізитів протоколів засідання комісії з проведення конкурсів, тощо.

8.17. Однак, з огляду на те, що проведення конкурсу у цьому випадку не було обов`язковим відповідно до норм законодавства, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про необґрунтованість доводів Департаменту щодо невідповідності умов укладеного сторонами Договору умовам примірного договору.

8.18. Крім того, суд касаційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягало в ухваленні рішення судом про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, з огляду на те, що судом першої інстанції не залучено до участі у справі Одеську міську раду, яка є власником переданого в оренду комунального майна, з огляду на таке.

Відповідно до статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

За змістом наведеної норми сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Сторонами у господарському процесі є учасники спірного матеріального правовідношення.

Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Виходячи зі змісту наведених норм, захисту у судовому порядку підлягають порушене право і охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

Вирішуючи спір, суд має перевірити наявність в особи, яка звертається з позовом, порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано цей позов, з`ясувати, у чому полягає порушення цих прав та інтересів. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки захисту підлягають саме порушене (оспорюване) право та інтерес.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін (частина перша статті 50 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість в результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Причому предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Зважаючи на це є неможливим покладення на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-яких матеріально-правових обов`язків, а також установлення чи захист їх прав і, в такий спосіб, винесення рішення або ухвали суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №911/1506/17, від 03.04.2018 у справі №911/1330/17.

Доводи скаржника про наявність у Департаменту права управління цим майном та захисту прав та інтересів територіальної громади м. Одеса не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо необхідності залучення до участі у цій справі Одеської міської ради.

8.19. За таких обставин, враховуючи встановлені судами обставини, викладені в розділі 6 цієї постанови, та проаналізувавши норми, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів Касаційного господарського суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову Департаменту про визнання недійсним Договору та усунення перешкод у користуванні переданим в оренду майном, з огляну на те, що Законом України "Про оренду державного та комунального майна" станом на дату укладення договору передбачена саме можливість передання підприємством в оренду майна площею до 200 кв.м. без згоди уповноваженого органу, та поза конкурсом.

8.20. Інші доводи Департаменту, які наведені в касаційній скарзі, зводяться до власного тлумачення норм законодавства та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним. Тому пов`язані з наведеним аргументи скаржника не можуть бути прийняті Касаційним господарським судом.

8.21. Аргументи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового акта, оскільки такі аргументи зводяться до незгоди скаржника з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення ним обставин справи, містять посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

8.22. Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки згідно з імперативним приписом частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

8.23. Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.24. У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.25. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

8.26. За таких обставин, доводи Департаменту викладені у касаційній скарзі відхиляються судом касаційної інстанції з мотивів наведених у розділі 8 цієї постанови.

8.27. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, яких у цьому випадку немає.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Звертаючись з касаційною скаргою, Департамент не спростував наведених висновків суду апеляційної інстанції та не довів неправильного застосування ним норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого ним судового рішення.

9.2. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Департаменту залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін як таку, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

10. Судові витрати

10.1. Понесені Департаментом у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.11.2019 у справі № 916/1012/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова