ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.02.2020 Справа № 905/1957/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І. за участі секретаря судового засідання Турко А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», м.Краматорськ, Донецька область

про стягнення пені у сумі 537966,13грн, 3% річних у сумі 91172,75грн та інфляційних втрат у сумі 203357,47грн, всього 832496,35грн

Представники учасників справи:

від позивача: Андрійко Є.Л. адвокат на підставі довіреності №14-182 від 13.05.2019, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю ПТ№1843 від 10.10.2017

від відповідача: представник не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», м.Краматорськ, Донецька область, про стягнення пені у сумі 537966,13грн, 3% річних у сумі 91172,75грн та інфляційних втрат у сумі 203357,47грн, всього 832496,35грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016 в частині своєчасної оплати за отриманий природний газ.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що неможливість своєчасної оплати за поставлений природний газ у визначені договором строки обумовлена виникненням обставин непереборної сили, які підтверджені сертифікатом (висновком) торгово-промислової палати України, що виключає його відповідальність. Крім того, відповідач посилається на те, що нарахування пені суперечить ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

У відповіді на відзив позивач зазначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, а тому нараховуються незалежно від вини боржника; також зазначає про відсутність підстав для застосування вимог Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», оскільки позивач не є енергопостачальною компанією.

Справу розглянуто судом в порядку загального позовного провадження. Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 23.10.2019; підготовче засідання призначене на 14.11.2019 з подальшим відкладанням на 18.12.2019; ухвалою суду від 14.11.2019 підготовче провадження продовжено на 20 днів до 13.01.2020; ухвалою суду від 18.12.2019 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 14.01.2020 з подальшим оголошенням перерви у судовому засіданні до 05.02.2020.

У судове засідання 05.02.2020 з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі; представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст.42,46 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу по суті.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

27.10.2016 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та відповідачем, Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуненерго» (споживач) був укладений договір №4834/1617-БО-6 постачання природного газу.

За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на час звернення позивача до суду останній змінив найменування на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Як встановлено п.2.1 договору постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 по 31 березня 2017 (включно) природний газ обсягом до 23550 тис.куб.м, у тому числі за місяцями (тис. куб. м): жовтень 2016 - 1300; листопад 2016 - 3570 ; грудень 2016- 4720; січень 2017 5260; лютий 2017 4710; березень 2017 - 3990. Додатковою угодою №5 від 31.03.2017 пункт 2.1 доповнено абзацом - «постачальник передає споживачу в період з 01 квітня 2017 по 30 вересня 2017 газ обсягом до 783тис. куб.м., у тому числі за місяцями (тис. куб. м): квітень 601; травень 37; червень 36; липень 36; серпень 36; вересень 37».

Пунктом 2.4 договору в редакції додаткової угоди №4 від 23.01.2017 сторони погодили допущення відхилення споживання обсягу переданого газу протягом відповідного місяця постачання газу в розмірі +-5 відсотків (плюс/мінус п`ять відсотків) від підтвердженого постачальником планового обсягу без узгодження сторін. Підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу, відповідно до п.3.4 цього договору, вважається узгодженням сторонами загального обсягу переданого газу у відповідному місяці постачання газу.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі (п.3.4 договору).

Згідно з п.п.3.5, 3.6 договору споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, постачальнику підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість. Постачальник не пізніше десятого числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу однин примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженими представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акта приймання-передачі природного газу постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого не підписання акта.

За змістом п.5.2 договору ціна за 1000куб. м природного газу за договором з 01 жовтня 2016 становить 5916,00грн, крім того ПДВ 20% - 1183,20грн, всього з ПДВ 7099,20грн.

Додатковими угодами до договору №1 від 22.11.2016, №2 від 30.12.2016, №5 від 31.03.2017 сторони вносили зміни до п.5.2 договору.

Додатковою угодою №5 від 31.03.2017 п.5.2 договору викладено в наступній редакції: «Ціна за 1000куб. м газу за договором з 01 квітня 2017 становить 7907,20грн, крім того ПДВ - 20%. Усього до сплати разом з ПДВ - 9488,64грн».

Порядок та умови проведення розрахунків визначені Розділом 6 договору №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016. Так, відповідно до п.6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 8.2 договору в редакції додаткової угоди №5 від 31.03.2017 встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 до 30 вересня 2017 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.12.1 договору в редакції додаткової угоди №5 від 31.03.2017).

Як свідчать матеріали справи, у виконання умов договору №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016 постачання природного газу позивачем у грудні 2016, січні, березні, квітні 2017 було передано, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 78701628,12грн, за наслідком чого сторонами у відповідності з п.3.4 договору були підписані акти приймання-передачі: від 31.12.2016 про передачу 4430,081тис. куб.м природного газу у грудні 2016 на суму 34993966,92грн, у тому числі ПДВ 5832327,82грн; від 31.01.2017 про передачу 4508,581тис. куб.м природного газу у січні 2017 на суму 26737688,76грн, у тому числі ПДВ 4456281,46грн; від 31.03.2017 про передачу 2234,740тис. куб.м природного газу у березні 2017 на суму 13252902,10грн, у тому числі ПДВ 2208817,02грн; від 31.04.2017 про передачу 391,739тис. куб.м природного газу у квітні 2017 на суму 3717070,34грн, у тому числі ПДВ 619511,72грн.

Вказані акти приймання-передачі підписані повноважними представниками сторін без зауважень стосовно якості та обсягу переданого природного газу, містить посилання на договір №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016, внаслідок чого, враховуючи приписи положень ст.ст.76, 77, 91 Господарського процесуального кодексу України, приймаються судом як такі, що підтверджує передачу заявленого у вказаних актах обсягу природного газу на загальну суму 78701628,12грн з ПДВ.

В свою чергу, у виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016, відповідачем було здійснено оплату за поставлений природний газ у загальному розмірі 78701628,12грн, а саме: за грудень 2016 - у розмірі 34993966,92грн, за січень 28,76грн, за березень 22,10грн, за квітень 2,34грн, що вбачається з відомостей позивача щодо операцій за договором №4834/1617-БО-6, по підприємству «Донецьктеплокомуненерго ОКП» за період з 01.10.2016 по 31.05.2018.

Підставою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення пені у сумі 537966,13грн, 3% річних у сумі 91172,75грн та інфляційних втрат у сумі 203357,47грн стало невиконання відповідачем прийнятого на себе за договором №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016 зобов`язання зі своєчасної оплати отриманого природного газу у передбачений договором строк.

Розглядаючи позов по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладений сторонами договір №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016 за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно із ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Між тим, обставини справи свідчать, що відповідач не здійснив оплати вартості поставленого у грудні 2016, січні, березні квітні 2017 природного газу у визначений п.6.1 договору строк - до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати поставленого природного газу є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України. З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати поставленого природного газу у строк, встановлений договором №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

Посилання відповідача на виникненням обставин непереборної сили, що обумовили неможливість своєчасної оплати за поставлений природний газ, які підтверджені сертифікатом (висновком) торгово-промислової палати України, не розцінюються судом в якості підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків оплати за поставлений природний газ, з огляду на таке.

Відповідно до ст.607 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

За приписами ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

До обставин непереборної сили відносять, як правило, стихійні природні явища (землетрус, повінь, шторм тощо), а також суспільні явища (воєнні дії, страйки, введення мораторію та інше).

Нормами ст.ст. 614, 617 Цивільного кодексу України, які кореспондуються із нормами ст. 218 Господарського кодексу України, встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Як визначено у розділі 9 договору №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016 сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання обов`язків згідно з цим договором внаслідок настання форс-мажорних обставин, що виникли після укладення договору, і сторони не могли передбачити їх. Строк виконання зобов`язань відкладається на строк дії форс-мажорних обставин. Сторони зобов`язані негайно повідомити про виникнення форс-мажорних обставин та протягом 14 днів з дати їх виникнення подати підтвердні документи відповідно до законодавства. Настання форс-мажорних обставин підтверджується в порядку встановленому законодавством. Виникнення форс-мажорних обставин не є підставою для відмови споживача від сплати постачальнику вартості природного газу, поставленого до їх настання.

Матеріалами справи підтверджено, що 28.08.2014 відповідачу було видано сертифікат Торгово-промислової палати України №2644/05-4 про настання обставин непереборної сили щодо зобов`язань за договором постачання природного газу №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016, яким засвідчено настання обставин непереборної сили, зокрема проведення антитерористичної операції на сході України. При цьому, засвідчено настання обставин непереборної сили з 02.07.2014, зазначено, що вони тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо.

Згідно із ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Таким чином, сертифікат №2644/05-4 від 28.08.2014 виданий Торгово-промисловою палатою України є належним доказом, що засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), однак зазначений доказ оцінюється судом в сукупності з іншими доказами та обставинами у справі. У даному випадку доведення факту настання обставин непереборної сили не є достатніми для звільнення від виконання зобов`язання на час дії цих обставин, оскільки необхідно підтвердити їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі ст.617 Цивільного кодексу України, ст.218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: наявність обставин непереборної сили; їх надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Наданий відповідачем сертифікат про обставини непереборної сили №2644/05-4, виданий Торгово-промисловою палатою України 28.08.2014, не підтверджує наявності обставин, які звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.

Також матеріали справи не містять доказів дотримання відповідачем строку повідомлення позивача про неможливість виконання ним зобов`язань внаслідок обставин непереборної сили та дотримання строку надання підтверджуючих документів, які визначений розділом 9 договору.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від виконання грошових зобов`язань за договором №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016. Водночас, суд зазначає, що зобов`язання з оплати поставленого позивачем природного газу за договором відповідачем фактично є виконаними, однак з порушенням строків оплати.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення пені у сумі 537966,13грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій за приписами ч.2 ст. 217, ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Як встановлено ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пеню нараховано позивачем на підставі п.8.2 договору в редакції додаткової угоди №5 від 31.03.2017, яким встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Як встановлено судом, погашення заборгованості за зобов`язаннями грудня 2016, січня, березня, квітня 2017 відбулося з порушенням строків, визначеними у договорі №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016.

Разом з цим, відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Виходячи зі змісту приписів наведеного нормативно-правового акту, можливість застосування останнього до спірних правовідносин вимагає дотримання наступних умов: наявність визначеного законом кола суб`єктів такого спеціального права (енергопостачальні компанії та підприємства - виконавці/виробники житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції), існування між ними договірних відносин з постачання енергетичних ресурсів.

Відповідно до п. 5. ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги. Згідно з ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг, зокрема, належать послуги з постачання теплової енергії.

Пунктом 1 Постанови №747 від 25.05.1998 Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» встановлено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом. В свою чергу, природний газ є енергетичним ресурсом, а отже, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у відносинах з Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуненерго», що виникли на підставі договору №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016, є енергопостачальною компанією.

Разом з тим, метою діяльності Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» є виробництво теплової енергії, постачання теплової енергії (п.4.1 статуту відповідача), а за змістом п.1.2 договору №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016 газ, який постачався за спірним правочином, міг бути використаний відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Крім того, згідно з відомостями офіційного сайту Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), що також підтверджується наданими відповідачем ліцензіями, Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго», входить до переліку ліцензіатів у сфері теплопостачання, що переходять під регулювання місцевих органів влади.

Таким чином, Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» споживало природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначений період проведення антитерористичної операції час між датою набрання чинності зазначеним Указом Президента України та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На час розгляду справи антитерористична операція триває.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого, м. Краматорськ віднесено до таких територій.

Таким чином, з урахуванням того, що відповідач придбав природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням на території проведення антитерористичної операції, приймаючи до уваги, що «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є постачальником енергоресурсу, положення ч.2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №4834/1617-БО-6 від 27.10.2016.

Статтею 3 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» передбачено набрання ним чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Офіційне опублікування відбулось у офіційному виданні газета «Голос України» №21 від 06.02.2015, отже, Закон набрав чинності 07.02.2015.

Приймаючи до уваги приписи ст.58 Конституції України щодо дії нормативно-правових актів в часі, з огляду на дату набрання чинності Законом України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», позовні вимоги щодо стягнення пені, нарахованої у загальній сумі 537966,13грн за періоди з 26.01.2017 по 06.02.2017, з 28.02.2017 по 30.03.2017, з 26.04.2017 по 30.08.2017, з 26.05.2017 по 18.12.2017, за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу, отриманого у грудні 2016, січні, березні, квітні 2017, задоволенню не підлягають.

Разом з цим, позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати у сумі 203357,47грн та 3% річних у сумі 91172,75грн. Розглядаючи позов в цій частині суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних, за період визначений позивачем, судом встановлено арифметичну та методологічну правильність розрахунку, що відповідачем не заперечується, отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню як правомірні та обґрунтовані.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат за зобов`язаннями, які виникли у березні та квітні 2017, судом встановлено його невідповідність фактичним обставинам справи в частині невірного визначення бази для нарахування інфляційної складової боргу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 року у справі №910/24266/16 вимога сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Індекс інфляції є показником, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Між тим, відповідно до п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справі №924/532/19.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 зроблено висновок щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу за вже прийнятим та набравшим законної сили судовим рішенням. Такий висновок зроблено Верховним Судом, виходячи з того, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення, а наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора на отримання передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань.

Водночас, господарський суд зауважує, що предметом розглядуваної судом справи не є стягнення інфляційних втрат, нарахованих позивачем на вже стягнуту за рішенням суду суму основної заборгованості, отже, суд не вбачає підстав для застосування наведеної у вказаній постанові методології розрахунку інфляційних втрат шляхом додавання до суми основної заборгованості вже стягнутих раніше ухваленим рішенням суду розміру інфляційних втрат за інший період нарахування.

Здійснивши власний розрахунок, суд встановив, що сума інфляційних втрат:

за зобов`язаннями березня 2017 за період травень липень 2017 становить 36920,38грн, з огляду на таке:

- період нарахування інфляційної індексації за травень 2017, в якому індекс інфляції становить 101,3%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 1623046,93грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 21099,61грн (1644146,54-1623046,93);

- період нарахування інфляційної індексації за червень 2017, в якому індекс інфляції становить 101,6%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 924084,06грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 14785,34грн (938869,40-924084,06);

- період нарахування інфляційної індексації за липень 2017, в якому індекс інфляції становить 100,2%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 517713,65грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 1035,43грн (518749,08-517713,65);

за зобов`язаннями квітня 2017 за період червень листопад 2017 становить 161864,43грн, з огляду на таке:

- період нарахування інфляційної індексації за червень-липень 2017 (червень 2017 *101,6%, липень 2017 * 100,2%), в якому сукупний (перемножений) індекс інфляції за весь період становить 101,8032%, помножений на залишок заборгованості в розмірі 3717070,34грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 67026,21грн (3784096,55-3717070,34);

- період нарахування інфляційної індексації за серпень 2017, в якому індекс інфляції становить 99,9%), помножений на заборгованість в розмірі 3635483,27грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі -3635,48грн (3631847,79-3635483,27);

- період нарахування інфляційної індексації за вересень 2017, в якому індекс інфляції становить 102,0%), помножений на заборгованість в розмірі 3204512,17грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 64090,24грн (3268602,41-3204512,17грн);

- період нарахування інфляційної індексації за жовтень 2017, в якому індекс інфляції становить 101,2%), помножений на заборгованість в розмірі 2286953,05грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 27443,44грн (2314396,49-2286953,05грн);

- період нарахування інфляційної індексації за листопад 2017, в якому індекс інфляції становить 100,9%), помножений на заборгованість в розмірі 771113,33грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 6940,02грн (778053,35-771113,33грн).

Таким чином, за розрахунком суду стягненню з відповідача на користь позивача належать інфляційні втрати у сумі 36920,38грн за зобов`язаннями березня 2017 та у сумі 161864,43грн за зобов`язаннями квітня 2017, що разом становить 198784,81грн, отже, позов в цій частині є таким, що підлягає задоволенню; в решті позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат позов підлягає залишенню без задоволення як безпідставний.

За приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Доказів понесення інших судових витрат сторонами не надано.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», м. Краматорськ, Донецька область, про стягнення пені у сумі 537966,13грн, 3% річних у сумі 91172,75грн та інфляційних втрат у сумі 203357,47грн, всього 832496,35грн, задовольнити частково.

Стягнути з Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» (84307, Донецька область, м. Краматорськ, пров. Земляний, 2, ) на користь Акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) 3% річних у сумі 91172,75грн, інфляційні втрати у сумі 198784,81грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 4349,36грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 05.02.2020 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 07.02.2020.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова