ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2020 р. Справа№ 910/7231/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Євсікова О.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Козачишена Л.А.;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Майнінг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2019 (повний текст рішення складено 15.10.2019 р.)

у справі №910/7231/19 (суддя Трофименко Т.Ю.)

За позовом Приватного акціонерного товариства "Діпробудмашина"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Майнінг"

про стягнення 3 725 063, 16 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Приватне акціонерне товариство "Діпробудмашина" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Майнінг" про стягнення 3 725 063, 16 грн.

В обґрунтування позову позивача зазначає, що відповідач користувався нежитловим приміщенням, що знаходиться на вул. Лейпцизька, 15, у місті Києві та належить на праві власності позивачу, на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 10.07.2014 року. Договір оренди припинив 16.12.2018 року, однак орендар не звільнив приміщення і на момент звернення позивача з позовом фактично користується ним. Позивач вважає, що користування приміщенням після припинення дії договору оренди є неправомірним, просить стягнути на його користь 3 725 063, 16 грн. неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2019 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Майнінг" на користь Приватного акціонерного товариства "Діпробудмашина" 3 725 063 грн. 16 коп. неустойки та 55 875 грн. 95 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та Договором обов`язку, своє зобов`язання щодо повернення орендованого приміщення не виконав, в зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення неустойки за період з 01.02.2019 року по 30.04.2019 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в сумі 3 725 063, 16 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішення Товариство з обмеженою відповідальністю "Корум Майнінг" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2019 року у справі №910/7231/19 в частині задоволення позову та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим та винесене з порушенням норм матеріального права. Зокрема скаржник зазначає, що одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Також скаржник вважає, що місцевий господарський суд неправильно витлумачив ч. 2, ст. 785 Цивільного кодексу України оскільки підстави для застосування даної статті виникає лише при виникненні обов`язку орендаря з повернення орендованого майна, а оскільки час повернення об`єкта не настав (на думку відповідача згідно умов договору оренди строк дії закінчиться 09.09.2019 року), то відповідач на законних підставах продовжував користування майном, а тому й не виникло обов`язку щодо його повернення. Окрім цього, скаржник вважає, що у позивача не виникло право на одностороннє, дострокове припинення договору. Також відповідач зазначає, що оскільки договір оренди повинен був засвідчуватись нотаріально в обов`язковому порядку то й правочин щодо односторонньої відмови від договору оренди мав бути вчинений у нотаріальній формі, а оскільки зазначеного не вчинено, односторонній правочин щодо відмови від договору оренди від 10.07.2014 року викладений у повідомлені №58 від 19.06.2018 року є нікчемним.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Майнінг" залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків, а саме не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали апелянту усунути недоліки, шляхом подання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 83 813 грн. 93 коп.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2019 року виправлено описку, допущену в мотивувальній та резолютивній частинах ухвали Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 року у справі №910/7231/19, а саме вказано замість невірної суми, необхідної для сплати судового збору, а саме: "шляхом подання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 88 813 грн. 93 коп." зазначено:

"шляхом подання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 83 813 грн. 93 коп."

08.12.2019 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Майнінг" до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання з доказами сплати судового збору у встановленому законом порядку і розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Майнінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2019 року у справі №910/7231/19, розгляд справи призначено на 06.02.2020 року.

24.12.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

05.02.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 06.02.2020 року представник позивач надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Також, колегія суддів звертає увагу, що відповідач просить відкласти судове засідання у зв`язку з відрядженням представника ТОВ «Корум Майнінг» і необхідністю участі у іншому судовому процесі по справі №905/165/19 за позовом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Палладіум» до Акціонерного товариства «К.ЕНЕРГО» про стягнення 125 044, 20 грн., що буде розглядатися в Господарському суді Донецької області (м. Харків).

До свого клопотання про відкладення розгляду справи відповідачем долучено копію ухвали Господарського суду Донецької області від 13.01.2020 року №905/1965/19 про призначення розгляду справи на 06.02.2020 року, а також довіреність видану Акціонерним товариством «К.ЕНЕРГО» на ім`я Дробот Наталію Володимирівну .

Однак, колегія суддів звертає увагу, що в суді першої інстанції відповідача також представляв адвокат Борисенко Д.В. (довіреність від 19.07.2019 року та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, а.с. 150-151).

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідач не обмежений правом на направлення до суду іншого адвоката, або з`явитися особисто. При цьому колегія суддів зауважує, що адвокат Дробот Н.В. представляє в Господарському суді Донецької області не ТОВ «Корум Майнінг».

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 10.07.2014 року між ПАТ "Діпробудмашина", нині - ПрАТ "Діпробудмашина", (орендодавець за договором, позивач у справі) та ТОВ "Корум Груп", нині - ТОВ "Корум Майнінг", (орендар за договором, відповідач у справі) був укладений договір оренди нежитлового приміщення, на умовах якого орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування приміщення загальною площею 3.465,00 кв. м, на четвертому та п`ятому поверсі будівлі адміністративного будинку та їдальні (літ. Б), загальною площею 23.306 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, буд.15. (а.с. 12-20).

За актом приймання-передачі № 1 від 10.07.2014 року орендодавець - ПАТ "Діпробудмашина" передав, а орендар - ТОВ "Корум Груп" прийняв в оренду нежитлові приміщення загальною площею 3.465,00 кв.м. на 4 (четвертому) та 5 (п`ятому) поверсі будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, буд.15, літ. "Б". (а.с. 26).

02.03.2016 року сторони підписали договір про внесення змін до договору оренди від 10.07.2014 року у зв`язку із зменшенням площі об`єкту оренди та повернення з оренди четвертого поверху, у зв`язку з чим п.1.1 договору викладено в новій редакції: "1.1. Орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування приміщення загальною площею 1.733,00 кв.м., іменоване далі за текстом "Предмет Договору або Об`єкт" на п`ятому поверсі будівлі адміністративного будинку та їдальні (літ. Б), загальною площею 23.306 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, буд.15". (а.с. 31).

Договором сторони передбачили, що, об`єкт оренди може використовуватися орендарем для розміщення офісу. Цільове призначення використання об`єкта оренди протягом строку дії цього договору може бути змінене за письмовим узгодженням сторін. (п.1.2 договору). Об`єкт оренди передається орендарю не пізніше 10.07.2014 року по Акту приймання-передачі (п.1.5 договору) на умовах та в строки, передбачені Договором (п.2.1.1 договору).

За умовами п.1.8 Договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі об`єкту оренди та діє до 09.09.2019 року.

У п.2.1.1 Договору визначено, що орендодавець зобов`язаний передати орендарю об`єкт оренди на умовах та в строки, передбачені Договором, в орендне користування.

Пунктом 2.2.7 Договору сторони погодили, що орендодавець має право на дострокове припинення Договору у випадках, передбачених цим договором.

Відповідно до п.2.3.1 Договору, орендар зобов`язаний виконувати зобов`язання, передбачені цим договором, належним чином (в строк та в повному обсязі).

Згідно з п.2.3.14 Договору, орендар зобов`язаний при припиненні цього договору повернути орендарю об`єкт оренди у відповідності з умовами цього договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору, орендар зобов`язаний вносити плату за користування об`єктом оренди в розмірах та в строки обумовлені цим договором. Орендар зобов`язаний виконувати зобов`язання, передбачені цим договором, належним чином (в строк та в повному обсязі) (п.2.3.1 договору), також, зобов`язаний при припиненні цього договору повернути орендарю об`єкт оренди у відповідності з умовами цього договору (п.2.3.14 договору).

Пунктом 3.14. передбачено, орендар має зобов`язання перерахувати на поточний рахунок орендодавця протягом 5 календарних днів з моменту підписання договору грошові кошти в розмірі 765 487,80 грн., які є забезпеченням належного виконання орендарем не грошових зобов`язань за цим договором, у тому числі, але не обмежуючись, щодо повернення об`єкта оренди у належному стані та належним чином. Грошові кошти - забезпечення можуть бути направлені орендодавцем (зараховані в погашення зобов`язань по їх поверненню) по письмовому повідомленню орендодавця на адресу орендаря, виключно як неустойка (штраф) у зв`язку із не виконанням чи неналежним виконанням орендарем своїх зобов`язань за цим договором.

Пунктом 9.1 Договору визначено, що орендар передає орендодавцю об`єкт оренди в день закінчення строку оренди або дострокового припинення цього договору. Передача об`єкта оренди з користування оформлюється Актом приймання-передачі, який складається в двох примірниках та підписується сторонами (їх уповноваженими представниками).

Відповідно до п. 9.4. Договору у випадку, якщо орендар з будь-яких причин не повертає об`єкт оренди орендодавцю після закінчення строку користування, орендар зобов`язаний сплатити орендодавцю плату за оренду та всі інші платежі за весь строк до моменту фактичного повернення об`єкта оренди орендодавцю.

За актом приймання-передачі (повернення приміщень) від 31.12.2015, укладеного між ПАТ "Діпробудмашина" (орендодавець за договором) та ТОВ "Корум Груп" (орендар за договором), орендар повернув, а орендодавець прийняв приміщення загальною площею 1.732,00 кв.м на четвертому поверсі будівлі адміністративного будинку та їдальні (літ. Б), загальною площею 23 306,00 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, буд.15. (а.с. 30).

Договором (розділ 10 договору) сторони погодили строк дії договору, умови зміни та дострокового припинення договору. Так, за умовами п. 10.1 договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повернення об`єкта оренди по акту № 2 та повного розрахунку між сторонами згідно з умовами цього договору. Строк оренди починається з моменту прийняття орендарем об`єкта оренди за актом № 1 і закінчується 09.09.2019 року (п.10.2 договору).

Як було зазначено вище, пунктом 2.2.7 договору сторони передбачили право орендодавця на дострокове припинення договору у випадках, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 10.5 договору, дія цього договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця за умови попередження (шляхом направлення на адресу орендаря письмового повідомлення листом) орендодавцем орендаря, у письмовій формі, за 180 (сто вісімдесят) календарних днів до дати припинення.

Договір оренди нежитлового приміщення від 10.07.2014 року підписано повноважними представниками сторін без будь-яких заперечень чи зауважень, підписи сторін засвідчено печатками юридичних осіб сторін за договором. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Басенко К.О. в день його укладення 10.07.2014 року та зареєстрований в реєстрі за № 1194.

У відповідності до умов п. 10.5 договору оренди нежитлового приміщення від 10.07.2014 року орендодавець скористався правом припинення договору оренди в односторонньому порядку про що письмово повідомив орендаря за 180 днів.

Так, листом № 58 від 19.06.2018 року позивач надіслав орендарю повідомлення про дострокове припинення договору оренди нежитлового приміщення від 10.07.2014 року року з 16.12.2018 року з обґрунтуванням причин припинення договору та вимогою, згідно умов п.п.9.1, 10.5 договору до 16.12.2018 року звільнити приміщення та забезпечити присутність уповноваженого представника орендаря для підписання Акта приймання-передачі приміщення з користування. При цьому, орендодавець повідомив орендаря про наслідки неповернення майна в строк до 16.12.2018 року, а саме застосування неустойки в порядку ч.2 ст.785 ЦК України. (а.с. 35).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач листами №6 від 11.01.2019 року (а.с. 46-47), №11 від 07.02.2019 року (а.с. 51-53), №15/03 від 15.03.2019 року (а.с. 57-58) та №15/05-19 від 15.05.2019 року (а.с. 62-64) повідомив відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог та обов`язок здійснити оплату неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення.

Позивач стверджує, що строк дії договору припинився саме 16.12.2018 року, однак орендар не звільнив приміщення. Позивач провів взаємозарахування проведених відповідачем платежів за фактичне користування приміщенням в результаті якого заборгованість відповідача по сплаті неустойки становить за період з 01.02.2019 року по 28.02.2019 року 1 449 583, 32 грн., за період з 01.03.2019 року по 31.03.2019 року 1 463 880, 94 грн., за період з 01.04.2019 року по 30.04.2019 року 811 598, 90 грн., що в загальній сумі становить 3 725 063, 16 грн.

Відповідач стверджує що позивач неправомірно застосував неустойку згідно ч. 2 ст. 785 ЦК України, оскільки застосування даної норми можливо лише у разі невиконання обов`язку наймача щодо повернення речі, але такого обов`язку у нього не настало, оскільки відповідно п. 10.2 договору сторони визначили строк дії договору до 09.09.2019 року, а односторонній правочин про припинення дії договору з 16.12.2018 року є нікчемним, оскільки не посвідчений нотаріально, відтак, на думку скаржника, не тягне правових наслідків для сторін. Також скаржник вважає, що притягнення відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення є неможливим.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку, що вони є обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки між позивачем та відповідачем у даній справі виникли на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 10.07.2014 року, який за своєю правовою природою є господарським договором оренди нерухомого майна.

Договір у встановленому порядку не оспорений, не визнаний недійсним, отже, був обов`язковим для сторін.

Статтею 283 ГК України, яка кореспондується зі ст. 759 ЦК України, встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 283 ГК України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з ч. 2 зазначеної норми, на підставі якої заявлено позовні вимоги про стягнення неустойки, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки рішенням у справі № 910/1380/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Майнінг" до Приватного акціонерного товариства "Діпробудмашина" про визнання недійсним одностороннього правочину щодо відмови від договору оренди від 10.07.2014 року, викладеного у повідомленні № 58 від 19.06.2018 року відмовлено у задоволені позову про визнання недійсним зазначеного правочину і дане рішення набрало законної сили, то встановлені у ньому обставини не потребують повторного доказування у даній справі відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Так, у рішенні по справі №910/1380/19 суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про відсутність підстав для визнання недійсним одностороннього правочину щодо відмови від Договору оренди від 10.07.2014 року, викладеного у повідомленні №58 від 19.06.2018 року.

Твердження апелянта про те, що односторонній правочин щодо припинення договору є нікчемним за формою без нотаріального посвідчення відхиляється колегією суду, оскільки право орендодавця в односторонньому порядку припинити дію договору у спосіб визначений договором - повідомивши орендаря за 180 днів узгоджено сторонами при укладені договору і дана умова чітко визначає порядок подання повідомлення - шляхом направлення листа на адресу орендаря та строк його подання ( за 180 днів).

Також колегія суддів зазначає, що твердження відповідача про те, що односторонній правочин щодо відмови від Договору мав бути вчинений у нотаріальній формі не відповідає дійсності та не ґрунтується на нормах цивільного законодавства, оскільки належною формою договору найму будівлі або іншої капітальної споруди є письмова форма, а тому і відмова від двостороннього правочину (Договору) може вчинятися у письмовій формі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.08.2018 №910/20142/17.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що нотаріального посвідчення повідомлення про дострокове припинення договору оренди, укладеного з нотаріальним посвідченням, законодавством не вимагається.

Крім того у рішенні по справі №910/1380/19 суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що формою вчинення нотаріально посвідченого правочину є письмова форма, при цьому законодавство не вимагає нотаріального посвідчення повідомлення про дострокове припинення договору оренди, укладеного з нотаріальним посвідченням.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що договір оренди від 10.07.2014 року припинив свою дію з 16.12.2018 року внаслідок односторонньої відмови від договору, викладену у повідомленні №58 від 19.06.2018 року. Відтак з 16.12.2018 року у відповідача виник обов`язок повернути об`єкт оренди.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 ЦК України, цивільним законодавством визначена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 ЦК України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Разом з тим, вимогами ч. 1 ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідачем не надано жодного доказу реагування на листи позивача щодо повернення майна.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

При цьому, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Оскільки відповідачем орендоване майно за актом приймання-передачі не було повернуто позивачу виключно з вини відповідача та ним не надано до суду доказів вжиття заходів щодо належного виконання зобов`язання стосовно повернення орендованого майна, то місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо правомірності нарахування позивачем неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування орендованим майном за час прострочення його повернення на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Відповідно до ч.1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частина 2, ст. 785 ЦК України встановлює законну неустойку за несвоєчасне повернення майна.

При цьому розмір такої неустойки розраховується враховуючи розмір плати за користування майном за період прострочення. Тобто, «орендна плата» в даному випадку застосовується, як базова складова для обчислення розміру неустойки.

Відповідно до ст. 552 Цивільного кодексу України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Таким чином, виконання зобов`язання щодо оплати орендної плати та вимога по сплаті неустойки не може бути розцінена, як притягнення до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Оскільки сплата орендної плати за своєю правовою природою є зобов`язанням, яке повинне виконуватись належним чином (ст. 526 ЦК України) та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі, тобто не є, ані правопорушенням, ані відповідальністю.

В свою чергу, неустойка встановлена ч. 2, ст. 785 ЦК України є штрафною санкцією за неналежне виконання зобов`язання щодо негайного повернення майна та її розмір встановлено саме цією статтею.

Окрім цього колегія суддів звертає увагу, що плата за фактичне користування об`єктом оренди є основним зобов`язанням відповідача у відповідності до п. 9.4. в якому зазначено, що у випадку, якщо орендар з будь-яких причин не повертає об`єкт оренди орендодавцю після закінчення строку користування, орендар зобов`язаний сплатити орендодавцю плату за оренду та всі інші платежі за весь строк до моменту фактичного повернення об`єкта оренди орендодавцю.

Таким чином, оскільки відповідач після закінчення строку дії договору продовжував користуватися орендованим майном, то зобов`язання відповідача сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном не припиняється, оскільки його припинено в розумінні умов договору (п. 9.4.) пов`язано з моментом повернення орендованого майна, а не з фактом закінчення строку дії договору, як на то наголошує скаржник.

Принагідно також зазначити, що обов`язок сплачувати за користування майном, в силу ст. 11 ЦК України, виникає з самого факту використання майна. Ухилення користувача від оплати за майно, що знаходиться у нього в користуванні, суперечить принципам добросовісності та справедливості встановлених ст. 3 ЦК України.

Тобто, оскільки сплата орендної плати відповідачем є його основним зобов`язанням за договором оренди, норма ст. 785 Цивільного кодексу України не ставить застосування до орендаря відповідальності у вигляді неустойки у залежність від сплати чи не сплати орендарем орендної плати чи плати за фактичне користування майном після припинення договору оренди.

Відтак добровільне внесення відповідачем орендної плати на підставі п. 9.4. договору після припинення дії договору, не звільняє останнього від сплати неустойки за прострочення повернення майна орендодавцю. Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано до матеріалів справи доказів сплати орендної плати за спірний період.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно застосування судом першої інстанції до відповідача подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Окрім цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за умовою правової норми ст. 785 Цивільного кодексу України позивач має право стягнути з відповідача неустойку за весь час безпідставного користування приміщенням без обмеження будь - якими строками, оскільки нормами ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення зобов`язання.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Майнінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2019 року у справі №910/7231/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2019 року у справі № 910/7231/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7231/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.02.2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

О.О. Євсіков