РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.01.2020Справа № 910/16087/19

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище"

(45341, Волинська обл., Іваничівський район, село Топилище; ідентифікаційний код: 34626298)

до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу"

(04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, буд. 8; ідентифікаційний код: 37884028)

про стягнення 136 503,92 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство "Агроінвест-Топилище" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (далі - відповідач) про стягнення 136 503,92 грн, з яких 113 250,00 грн основного боргу, 19 435,55 грн пені, 1 925,25 грн інфляційних втрат та 1 893,12 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором поставки № 24 від 06.04.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

У встановлений судом строк до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову, посилаючись на те, що генеральним директором підприємства не було уповноважено директора Волинської філії Романчука С.А. на укладення Договору поставки № 24 від 06.04.2019, відтак, на думку відповідача, вказаний договір було укладено директором Волинської філії Романчуком С.А. з перевищенням наданих йому повноважень, що свідчить про його недійсність.

Крім того, відповідач вказав, що у наданій позивачем видатковій накладній, яка підтверджує факт поставки товару, не зазначено посади, прізвища та ім`я особи, яка підписала накладну від імені відповідача, також відсутні реквізити довіреності на отримання товару, суттєву розбіжність між кількісно-вартісними показниками товару за вказаним договором та накладною, у зв`язку з чим, на його думку, щодо товару, кількість якого перевищує кількість, передбачену Договором поставки № 24 від 06.04.2019, застосуванню підлягають положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо строку розрахунків та відповідальності сторін, нарахування позивачем штрафних санкцій відповідач вважає безпідставним.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив суд розглядати справу з викликом сторін.

17.12.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у задоволенні клопотання Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін відмовлено, відповідь на відзив Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище" залишено без розгляду.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

06.04.2019 між Фермерським господарством "Агроінвест-Топилище" (далі - позивач, постачальник) та Державним підприємством "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (далі - відповідач, покупець) було укладено Договір поставки № 24 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність (повне господарське відання), а покупець належним чином прийняти і оплатити товар: карбомід у кількості 1,10 тон, ціна за одиницю - 15 100,00 грн, вартість всієї партії товару - 16 610,00 грн.

Згідно з п. 2.1 Договору передача товару у власність покупця здійснюється окремими партіями, згідно правил Інкотермс-2010, на складі постачальника. Відвантаження товару здійснюється за рахунок постачальника.

Право власності на товар переходить до покупця з моменту отримання товару покупцем від постачальника (п. 2.3 Договору).

За умовами п. 2.4 Договору приймання-передача товару здійснюється по кількості та якості у місці зберігання товару згідно з встановленими вимогами про порядок приймання: по кількості - відповідно до ваги, що зазначена у накладній на товар; по якості - згідно документа (аналізна карточка, посвідчення про якість, видані елеватором), що підтверджує якість товару і відповідно до вимог діючого в Україні ДСТУ, ГОСТУ, параметрам, державним стандартам та всім якісним характеристикам для певного виду товару, встановлених чинним законодавством України.

В пункті 2.7 Договору сторони погодили, що оплата здійснюється на підставі даного договору чи видаткової накладної, що зазначається в призначенні платежу покупцем. Підставою для оплати також може бути рахунок-фактура, виставлений постачальником. Покупець вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань у випадку неоплати товару у строки, визначені цим договором чи специфікацією незалежно від того, чи виставлявся постачальником рахунок-фактура.

Відповідно до п. 2.8 Договору покупець зобов`язується сплатити вартість товару у строки, вказані у рахунку, а у випадку коли рахунок не виставлявся - у день отримання товару згідно з видатковою накладною, якщо у специфікації не вказано інше. Днем оплати вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Договір вступає в дію з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2019, а щодо взаєморозрахунків, включаючи виплати штрафних санкцій, гарантійних зобов`язань - до повного їх виконання (п. 6.1 Договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, ним було поставлено відповідачу товар на суму 113 250,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією видаткової накладної № 27 від 10.04.2019.

Товар було прийнято відповідачем, що підтверджується підписом його представника та відтиском печатки відповідача у зазначеній вище видатковій накладній.

Проте, відповідач вартість поставленого позивачем товару не оплатив, внаслідок чого, за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 113 250,00 грн.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за поставлений товар, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 113 250,00 грн основного боргу, 19 435,55 грн пені, 1 925,25 грн інфляційних втрат та 1 893,12 грн 3 % річних.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір є належною підставою, у розумінні ст. 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Суд встановив факт поставки позивачем товару на суму 113 250,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною № 27 від 10.04.2019 та факт прийняття товару відповідачем, про що свідчать підпис його представника та відтиск печатки відповідача у зазначеній видатковій накладній.

Заперечення відповідача стосовно того, що Договір підписано директором Волинської філії Романчуком С.А. з перевищенням повноважень, що свідчить про його недійсність, суд не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами частин 1, 3 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Частиною 5 статті 12 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Доводи відповідача про те, що погодження директору Волинської філії Романчук С.А. на укладення Договору генеральним директором відповідача не надавалось, а відтак вказаний правочин вчинено представником відповідача з перевищенням повноважень, суд, з огляду на положення статей 12, 92 Цивільного кодексу України, відхиляє, оскільки у даному випадку позивач діяв добросовісно і відповідачем не надано суду доказів зворотного.

Доказів визнання в судовому порядку спірного договору недійсними матеріали справи також не містять.

При розгляді цього спору, суд виходить також з положень ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України, відповідно до якої підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а також положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору.

З огляду на укладення між сторонами Договору 06.04.2019, суд визнає безпідставними та такими, що не стосуються даного спору посилання відповідача на те, що директору Волинської філії Романчук С.А. видано довіреність № 61/05-19-1 від 27.05.2019, якою останньому, зокрема, було надано право підписувати угоди на суму не більше 20 000,00 грн на рік.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Для з`ясування правової природи як господарської операції (поставки товару), так і Договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 у справі № 910/6986/17.

Суд дослідив надану позивачем видаткову накладну № 27 від 10.04.2019 та встановив її відповідність вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" і відсутність у ній будь-яких істотних недоліків.

Факт незазначення посади, прізвища та ім`я особи, яка підписала накладну від імені відповідача, про що вказував відповідач у відзиві, за наявності інших обов`язкових реквізитів у видатковій накладній, не може заперечувати таку господарську операцію.

Як і не може слугувати підставою для висновку щодо відсутності господарської операції з поставки між сторонами не зазначення реквізитів довіреності представника відповідача, який отримав товар за вказаною накладною.

У цьому випадку, суд виходить також з того, що підтвердженням факту здійснення господарських операцій з передачі товару є видаткова накладна, яка міститься у матеріалах справи, товар за якою беззаперечно прийнято відповідачем.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 23.01.2018 у справі № 911/1355/17.

Щодо розбіжності між кількісно-вартісними показниками товару за Договором та накладною, у зв`язку з чим, на думку відповідача, щодо товару, кількість якого перевищує кількість, передбачену Договором, застосуванню підлягають положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення п. 2.8 Договору, обов`язок відповідача щодо оплати вартості поставленого позивачем товару мав бути виконаний у строк, вказаний у рахунку, а у випадку коли рахунок не виставлявся - у день отримання товару згідно з видатковою накладною, якщо у специфікації не вказано інше.

Доказів виставлення позивачем рахунку відповідачу матеріали справи не містять.

Обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами, або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Відтак, обов`язок відповідача оплатити товар, з огляду на приписи ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, виникає з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, у зв`язку з чим в будь-якому разі у суду відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором є таким, що настав у день отримання товару згідно з видатковою накладною.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, оскільки невиконання зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідач не надав, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 113 250,00 грн основного боргу визнаються судом обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 19 435,55 грн пені, 1 925,25 грн інфляційних втрат та 1 893,12 грн 3 % річних.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до 4.2 Договору у разі невиконання покупцем своїх зобов`язань щодо своєчасного здійснення оплати за поставлений товар/партію товару, покупець сплачує постачальнику штрафну санкцію у розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню пені, попри невірно зазначений позивачем період її нарахування, суд встановив, що розмір пені, розрахований позивачем не перевищує розміру пені, розрахованого судом, у зв`язку з чим до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 19 435,55 грн пені.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці нарахування здійснюються незалежно від вини боржника.

Перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню інфляційних втрат та 3 % річних, суд встановив, що розрахована позивачем сума інфляційних втрат є завищеною, обґрунтованою, за розрахунком суду, є сума інфляційних втрат 1 923,51 грн, а розмір 3 % річних не перевищує розрахованого судом розміру відсотків річних, у зв`язку з чим до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 1 923,51 грн інфляційних втрат та 1 893,12 грн 3 % річних.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 113 250,00 грн основного боргу, 19 435,55 грн пені, 1 923,51 грн інфляційних втрат та 1 893,12 грн 3 % річних.

Щодо розподілу судових витрат, суд відзначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем, на підтвердження факту надання правничої допомоги надано Договір про надання адвокатських послуг №03-10-2019/4 від 03.10.2019, укладений із адвокатом Грищенко О.М. та Акт здачі-приймання виконаних робіт від 31.10.2019 на суму 3 000,00 грн, а також платіжне доручення № 662 від 31.10.2019 на підтвердження оплати вартості наданих адвокатом послуг в сумі 3 000,00 грн.

Відповідно до частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у встановленому процесуальним законом порядку відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не подав, водночас судом встановлено співмірність витрат позивача на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, у зв`язку з чим витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2 999,96 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Судовий збір в розмірі 2 047,53 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, а решта судових витрат позивача зі сплати судового збору, в зв`язку з частковою відмовою у задоволенні позову - на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, буд. 8; ідентифікаційний код: 37884028) на користь Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище" (45341, Волинська обл., Іваничівський район, село Топилище; ідентифікаційний код: 34626298) 113 250 (сто тринадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн 00 коп. основного боргу, 19 435 (дев`ятнадцять тисяч чотириста тридцять п`ять) грн 55 коп. пені, 1 923 (одну тисячу дев`ятсот двадцять три) грн 51 коп. інфляційних втрат, 1 893 (одну тисячу вісімсот дев`яносто три) грн 12 коп. 3 % річних, 2 999 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 96 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката та 2 047 (дві тисячі сорок сім) грн 53 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 0,04 грн та зі сплати судового збору у розмірі 0,03 грн покласти на позивача.

5. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку передбаченому ст. 257 та п. 17.5 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 24.01.2020.

Суддя Нечай О.В.