РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.01.2020Справа № 910/9977/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Родень-М"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохім 2001"

про стягнення 90 850, 00 грн.,

Представники учасників справи:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: Медведєва А.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Родень-М" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохім 2001" (далі - відповідач) про стягнення 90 850, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами у спрощений спосіб, позивачем було перераховано відповідачу згідно виставленого останнім рахунку-фактури №СФ - 001474 від 04.12.2012 попередню оплату за товар на суму 90 850, 00 грн, однак Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрохім 2001" не поставило Товариству з обмеженою відповідальністю "Родень-М" товар на вказану суму, внаслідок чого позивач просить суд стягнути з відповідача 90850,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/9977/19 позовну заяву залишено без руху; встановлено позивачу строки та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки, вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/9977/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2019 відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; на підставі статті 81 Господарського процесуального кодексу України витребувано у відповідача оригінал (або належним чином засвідчену копію) рахунку №СФ-001474 від 04.12.2012; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та строк для подання заперечень на відповідь на відзив, якщо такі будуть подані - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив на позов, якщо такий буде подано - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

09.09.2019 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов супровідний лист, серед додатків якого наявний відзив на позовну заяву, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив, стверджуючи про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохім 2001" було поставлено, а позивачем прийнято товар на суму 90850,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-0001841 від 10.12.2012, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками господарюючих суб`єктів. При цьому вказаний товар був оплачений позивачем на підставі виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохім 2001" рахунку-фактури №СФ-001474 від 04.12.2012.

16.09.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти тверджень відповідача у відзиві на позов заперечив, вказавши про відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Родень-М" оригіналу або копії видаткової накладної №РН-0001841 від 10.12.2012 та необхідність її витребування у відповідача.

Крім того на переконання позивача, суть спору як і предмет доказування у розглядуваній справі зводиться до з`ясування обставин повернення/не повернення відповідачем коштів, сплачених Товариством з обмеженою відповідальністю "Родень-М" в якості попередньої оплати за товар в сумі 90850,00 грн, оскільки факт не поставки товару у період з 08.05.2019 по 13.05.2019 не спростовано відповідачем в тому числі і в порядку досудового врегулювання спору.

Також позивач стверджував про те, що представлений відповідачем до матеріалів справи рахунок-фактура №СФ - 001474 від 04.12.2012 містить адресу постачальника із зазначеною в ньому назвою вулиці, якої станом на 04.12.2012 в Києві не було, що викликає сумніви у даті складання цього рахунку.

24.09.2019 через канцелярію Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов супровідний лист із долученими до нього запереченнями на відповідь на відзив, в яких останній, зокрема, зазначив про те, що наявність або відсутність рахунку - фактури №СФ - 001474 від 04.12.2012 жодним чином не спростовує факт здійснення господарської операції, а належним доказом виконання відповідачем своїх зобов`язань з поставки товару є первинний документ - видаткова накладна №РН-0001841 від 10.12.2012, яка підписана представниками сторін та скріплена печатками господарюючих суб`єктів.

Отже на думку відповідача, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення попередньої оплати на суму 90850,00 грн відсутні, оскільки зобов`язання з поставки товару на вказану суму припинилось виконанням, проведеним належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 судом вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 09.12.2019; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрохім 2001" надати суду оригінал видаткової накладної №РН - 0001841 від 10.12.2012 та рахунку - фактури №СФ-001474 від 04.12.2012 для огляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні 09.12.2019 оголошено перерву до 23.12.2019. Представникам відповідача направлено повідомлення про судове засідання 23.12.2019 в порядку ст.ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України.

23.12.2019 у судовому засіданні оголошено перерву до 22.01.2020. Представникам учасників справи направлено повідомлення про судове засідання 22.01.2020 в порядку ст.ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 22.01.2020 не з`явився.

20.01.2020 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи №910/9977/19 без його участі у судовому засіданні. При цьому представник позивача просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.01.2020 проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

В судовому засіданні 22.01.2020 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рахунку-фактури Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохім 2001" №СФ - 001474 від 04.12.2012 Товариством з обмеженою відповідальністю "Родень-М" було перераховано відповідачу 177 750, 00 грн, що підтверджується виписками банку з рахунку позивача за період з 18.09.2012 по 18.06.2018, а саме 05.12.2012 перераховано 86 900,00 грн, 06.12.2012 - 39 500,00 грн, а 10.12.2012 - 51 350,00 грн.

Відповідно до видаткової накладної №РН-0000069 від 04.02.2013 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товар на суму 79 869,00 грн, а згідно видаткової накладної №РН-0000135 від 25.02.2013 відповідачем передано, а позивачем прийнято товар на суму 7031,00 грн.

03.05.2019 позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу №925/1499/17/377 від 03.05.2019 про поставку товару на суму 90 850,00 грн, а у випадку неможливості поставки товару Товариство з обмеженою відповідальністю "Родень-М" вимагало повернути зазначені грошові кошти.

Спір у справі виник внаслідок того, що за твердженнями позивача, відповідач не поставив позивачу обумовлений укладеним між сторонами у спрощеній формі договором товар на суму 90 850,00 грн, у зв`язку з чим останній просить стягнути суму сплаченої попередньої оплати.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Родень-М" не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору чи юридичних фактів.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Юридичними фактами є такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом ст.205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

При цьому, за приписами ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст.181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За змістом ст.638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України).

У ч.ч.1, 2 ст.640 вказаного вище нормативно-правового акту вказано, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором купівлі-продажу.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст.656 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Тобто, з наведеного полягає, що чинним законодавством України визначено істотні умови договору купівлі-продажу, до яких віднесено, зокрема, предмет та ціну.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохім 2001" було виставлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Родень-М" рахунок-фактуру №СФ - 001474 від 04.12.2012 на суму 177750,00 грн, а позивачем, в свою чергу, оплачено вказаний товар, а саме 05.12.2012 перераховано 86900,00 грн, 06.12.2012 - 39500,00 грн, а 10.12.2012 - 51350,00 грн, що за висновками суду, свідчить про погодження між контрагентами всіх істотних умов, необхідних для договорів даного виду та укладення між ними договору купівлі-продажу у спрощений спосіб, який є підставою для виникнення у сторін майново-господарських зобов`язань. Відповідачем в процесі розгляду спору означених обставин заперечено не було.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1, ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97- ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").

Наразі, як встановлено судом, виконання позивачем як покупцем свого обов`язку з перерахування відповідачу як продавцю 100% попередньої оплати за товар на загальну суму 177750,00 грн підтверджується належними та допустимими доказами у справі, а саме: виписками банку з рахунку позивача за період з 18.09.2012 по 18.06.2018, відповідно до яких Товариством з обмеженою відповідальністю "Родень-М" 05.12.2012 було перераховано відповідачу 86900,00 грн, 06.12.2012 - 39500,00 грн, а 10.12.2012 - 51350,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.664 Цивільного кодексу України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Доводи позивача про не виконання продавцем свого обов`язку з поставки Товариству з обмеженою відповідальністю "Родень-М" товару на суму попередньої оплати у розмірі 90850,00 грн на вимогу останнього, яка надіслана на адресу відповідача у 2019 році, спростовуються належними та допустимими доказами, а саме долученою відповідачем до матеріалів розглядуваної справи видатковою накладною №РН-0001841 від 10.12.2012 на суму 90850,00 грн, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками господарюючих суб`єктів.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору, відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товар на загальну суму сплаченої ним попередньої оплати у розмірі 177750,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами - видатковими накладними №РН-0000069 від 04.02.2013 на суму 79869,00 грн, №РН-0000135 від 25.02.2013 на суму 7031,00 грн та №РН-0001841 від 10.12.2012 на суму 90850,00 грн. При цьому у вказаних видаткових накладних міститься посилання на рахунок-фактуру відповідача №СФ-001474 від 04.12.2012, який був оплачений позивачем на загальну суму 177750,00 грн.

Наразі суд зазначає, що відсутність у позивача оригіналу видаткової накладної №РН-0001841 від 10.12.2012 на суму 90850,00 грн не свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку з поставки товару, а оригінал зазначеної накладної був наданий на вимогу суду представником відповідача та оглянутий судом у судовому засіданні по справі.

За висновками суду, наявними в матеріалах справи документами підтверджується належне виконання відповідачем свого обов`язку з поставки позивачу товару на суму сплаченої останнім попередньої оплати у розмірі 177750,00 грн, внаслідок чого за приписами ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання сторін є припиненим виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням наведеного, оскільки відповідачем у визначеному Господарським процесуальним кодексом України спростовано факт порушення взятих на себе зобов`язань з поставки товару, а позивачем, в свою чергу, не доведено належними та допустимими доказами факту порушення відповідачем виконання своїх зобов`язань за договором, укладеним у спрощеній формі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення суми попередньої оплати у розмірі 90850,00 грн є незаконними та необґрунтованими, внаслідок чого не підлягають задоволенню.

Щодо тверджень позивача про те, що рахунок-фактура №СФ - 001474 від 04.12.2012 містить адресу постачальника із зазначеною в ньому назвою вулиці, якої станом на 04.12.2012 в Києві не було, а в матеріалах справи відсутній оригінал цього рахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно до визначення термінів, що містяться в ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", тут і далі в редакції, чинній станом на дату здійснення спірної поставки товару, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підпунктом 2.1. п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, в редакції, чинній станом на дату здійснення спірної поставки товару, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

З системного аналізу наведених вище положень законодавства України полягає, що саме видаткові накладні у справі є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції та підтверджують передання товару продавцем та прийняття його покупцем, а натомість рахунок-фактура - це документ, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за поставлений товар, а отже наявність чи відсутність рахунку-фактури №СФ - 001474 від 04.12.2012 (оригіналу чи копії) ніяким чином не спростовує висновків суду щодо належного виконання сторонами своїх зобов`язань за укладеним між ними у спрощений спосіб договору, а саме поставки відповідачем товару на загальну суму 177750,00 грн, прийняття і оплати його позивачем.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Родень-М" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохім 2001" про стягнення 90850,00 грн відмовити.

2. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з п.п.17.5. п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 29.01.2020 року.

Суддя М.Є.Літвінова