РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.01.2020Справа № 910/13675/19

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація"
доПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
провизнання недійсним договору
Представники сторін:
від позивача:не з`явились
від відповідача:не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

02.10.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація" з вимогами до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним договору від 11.10.2016 № 2540/1617-ТЕ-33 на постачання природного газу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що договір від 11.10.2016 № 2540/1617-ТЕ-33 укладений з порушенням вимог частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, оскільки підписаний неуповноваженою особою від імені Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2019, на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву залишено без руху.

16.10.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на підтвердження усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 відкрито провадження у справі № 910/13675/19, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.11.2019.

08.11.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про продовження строку на подання відзиву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 клопотання відповідача про продовження строку на подання відзиву задоволено, продовжено відповідачу строк на подання відзиву до 25.11.2019.

20.11.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 21.11.2019, у зв`язку із неявкою позивача, судом оголошено перерву до 19.12.2019.

В порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2019 суд викликав позивача у підготовче засідання на 19.12.2019.

27.11.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

06.12.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

09.12.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

17.12.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 19.12.2019, суд, керуючись пунктом 3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України, постановив закрити підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 20.01.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2019 призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні 20.01.2020 о 15:30 год. в режимі відеоконференції.

21.12.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

20.01.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, обґрунтоване неможливістю прибуття у судове засідання, у зв`язку із великою відстанню між м. Херсон та м. Київ.

Представники сторін у судове засідання 20.01.2020 не з`явились, відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання не подав. Про час та дату судового засідання представники сторін були повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 20.01.2020 судом встановлено надходження від позивача клопотання про перенесення розгляду справи. Розглянувши клопотання позивача про перенесення розгляду справи, суд дійшов висновку про його необґрунтованість з огляду на те, що засідання з розгляду справи по суті, призначене судом на 20.01.2020 в режимі відеоконференції, на задоволення клопотання позивача. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2019 доручено Господарському суду Херсонської області забезпечити проведення відеоконференції у справі № 910/13675/19 за участю представника Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація". Таким чином, представник позивача мав можливість бути присутнім у судовому засіданні у справі № 910/13675/19 в Господарському суді Херсонської області в режимі відеоконференції, однак позивач не забезпечив явку уповноваженого представника позивача у судовому засіданні з розгляду справи по суті. До того ж, представник позивача не був присутнім у жодному засіданні, призначеному у даній справі. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про перенесення розгляду справи та можливість розгляду вказаної справи за відсутності уповноважених представників сторін.

У судовому засіданні 20.01.2020 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.10.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник за договором) та Приватним підприємством "Херсонтеплогенерація" (споживач за договором) укладено договір постачання природного газу № 2540/1617-ТЕ-33 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та гарячої води населенню.

За умовами пункту 2.1. договору постачальник передає споживачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ обсягом до 1 630 тис. куб. м.

Згідно з пунктом 5.2. договору ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим договором становить 4 942,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20 %. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930, 40 грн.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 12.1. договору).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір від 11.10.2016 № 2540/1617-ТЕ-33 укладений з порушенням вимог частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, оскільки підписаний неуповноваженою особою від імені Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що є підставою для визнання його недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень.

Як вбачається з преамбули договору постачання природного газу № 2540/1617-ТЕ-33 від 11.10.2016, при підписанні вказаного правочину начальник Департаменту реалізації газу Лужанський В`ячеслав Георгійович діяв на підставі довіреності від 13.06.2016 № 14-96.

Як встановлено судом та вбачається з довіреності від 13.06.2016 № 14-96, доданої відповідачем до відзиву, начальник Департаменту реалізації газу Лужанський В`ячеслав Георгійович уповноважений, зокрема, підписувати договори постачання природного газу між Компанією та промисловими споживачами, що безпосередньо використовують природний газ.

Вказана довіреність видана 13.06.2016 та діяла до 31.12.2016.

Згідно з частиною 1 статті 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до частини 1 статті 246 Цивільного кодексу України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Судом встановлено, що довіреність від 13.06.2016 № 14-96 видана Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" в особі голови правління Коболєва Андрія Володимировича, уповноваженого на підставі статуту компанії.

З огляду на вищенаведене, судом встановлено, що начальник Департаменту реалізації газу Лужанський В`ячеслав Георгійович був уповноважений на підставі довіреності від 13.06.2016 № 14-96, виданої Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" в особі голови правління Коболєва Андрія Володимировича, уповноваженого на підставі статуту компанії, підписувати договір постачання природного газу № 2540/1617-ТЕ-33 від 11.10.2016 від імені Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що на виконання умов укладеного між сторонами договору постачання природного газу № 2540/1617-ТЕ-33 від 11.10.2016, відповідач поставив позивачу природний газ, що підтверджується наявними в матеріалах справи підписаними між сторонами актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 на суму 605 049 грн 06 коп., від 30.11.2016 на суму 1 866 486 грн 65 коп., від 31.12.2016 на суму 2 598 891 грн 05 коп., від 31.01.2017 на суму 3 054 191 грн 58 коп., від 28.02.2017 на суму 2 307 150 грн 96 коп., від 31.03.2017 на суму 1 149 406 грн 40 коп.,

Згідно з статтею 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Таким чином, суд дійшов висновку, що такі дії свідчать про виконання Приватним підприємством "Херсонтеплогенерація" договору надання зворотної фінансової допомоги № 28/02-17 від 28.02.2017, а отже, правочин є схваленим.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору постачання природного газу № 2540/1617-ТЕ-33 від 11.10.2016, укладеного між сторонами, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація" з вимогами до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним договору від 11.10.2016 № 2540/1617-ТЕ-33 на постачання природного газу відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено: 30.01.2020

Суддя Н.Б.Плотницька