РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.01.2020Справа № 910/10643/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод"

(вул. І.Франка, буд. 47, м. Старокостянтинів, Хмельницька обл., 31104)

До Товариства з обмеженою відповідальністю"Органік сідс"

(пров. Алли Горської, буд. 5, м. Київ, 01032)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача:

Приватний виконавець Щербаков Ігор Миколайович

Про стягнення 1 740 722 грн. 20 коп.

За участі представників учасників справи згідно протоколу

ВСТАНОВИВ:

07.08.2019 Дочірнє підприємство "Старокостянтинівський молочний завод" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою № б/н від 29.07.2019 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Органік сідс" про стягнення 1 740 722 грн. 20 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Органік сідс" було стягнуто грошові кошти в сумі 1 740 722 грн. 20 коп. за наказом по справі № 924/234/18 від 30.08.2018, який в подальшому було визнано таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду м. Києва № 910/10643/19 від 12.08.2019 позовну заяву Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" залишено без руху.

22.08.2019 від Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" надійшли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 12.08.2019.

Ухвалою Господарського суду м. Києва № 910/10643/19 від 02.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 25.09.2019.

18.09.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.

25.09.2019 позивачем подано до суду відповідь на відзив.

В судове засідання, призначене на 25.09.2019, з`явилися представники сторін, надали пояснення щодо наявності заяв та клопотань. Судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 23.10.2019.

01.10.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Органік сідс" до суду надійшли заперечення.

11.10.2019 представником відповідача подано додаткові пояснення по справі.

21.10.2019 представником позивача подано додаткові пояснення по справі.

В судове засідання, призначене на 23.10.2019, з`явилися представники сторін, надали пояснення щодо наявності заяв та клопотань. Судом ухвалено за власною ініціативою залучити приватного виконавця Щербакова І.М. у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та оголосити перерву в підготовчому провадженні до 30.10.2019.

29.10.2019 від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення по справі.

30.10.2019 третьою особою подано документи по справі.

В судове засідання, призначене на 30.10.2019 з`явилися представники сторін та третьої особи, надали пояснення щодо наявності заяв та клопотань. Судом ухвалено продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 20.11.2019.

12.11.2019 приватним виконавцем Щербаковим І.М. подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

20.11.2019 позивачем подано заперечення по справі.

В судове засідання, призначене на 20.11.2019 з`явилися представники сторін та третьої особи, надали пояснення щодо наявності заяв та клопотань. 20.11.2019 судом оголошено перерву в підготовчому провадженні до 11.12.2019.

11.12.2019 в судове засідання з`явилися представники сторін, проти закриття підготовчого провадження не заперечували. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив. 11.12.2019 протокольною ухвалою суду судом ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 15.01.2020.

15.01.2020 в судове засідання з`явились представники сторін та третьої особи. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову та просив суд відмовити в його задоволенні. Представником третьої особи підтримано наведені доводи відповідача та надано пояснення, в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 15.01.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018р. у справі №924/234/18 позов Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Перший національний виробничий кооператив» до Дочірнього підприємства «Старокостянтинівський молочний завод» про стягнення коштів задоволено частково. Присуджено до стягнення із Дочірнього підприємства «Старокостянтинівський молочний завод» на користь Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Перший національний виробничий кооператив» 1535874 грн. 05 коп. основного боргу, 129 684 грн. 10 коп. пені за період з 21.12.2017р. по 28.03.2018р., 12371 грн. 15 коп. - 3% річних за період з 21.12.2017р. по 28.03.2018р. та 37 068 грн. 32 коп. втрат від інфляції за період січень-лютий 2018р. У частині стягнення коштів в сумі 02 грн. 58 грн. відмовлено.

28.08.2018 року не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДП Старокостянтинівський молочний завод» в межах строку на апеляційне оскарження подано апеляційну скаргу на рішення по справі №924/234/18 від 01.08.2018 р., яка направлена засобами поштового зв`язку.

30.08.2018 року Господарським судом Хмельницької області видано судовий наказ на виконання рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018р. у справі №924/234/18 замінено позивача Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив" на його правонаступника - Товариство з додатковою відповідальністю "Органік Сідс".

Рішення від 01.08.2018 року залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 року та постановою Верховного Суду від 24.01.2019 року. Крім того, постановою Верховного Суду від 24.01.2019 року поновлено виконання рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018р. у справі №924/234/18.

31.01.2019 приватним виконавцем Щербаковим І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018р. по справі №924/234/18. Стягувачем вказано Товариство з обмеженою відповідальністю "Органік Сідс". Також, у постанові зазначено, що "документ вступив у законну силу (набрав чинності) 29.08.2018"

01.02.2019 року приватним виконавцем Щербаковим І.М. у примусовому порядку з банківського рахунку позивача стягнуто кошти у розмірі 1 914 794,83 грн. та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №58255183 за виконанням наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018 по справі №924/234/18.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 12.03.2019 року скаргу дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" на дії приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича від 01.02.2019р. задоволено частково.

Визнано неправомірними дії приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича щодо здійснення виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018р. по справі №924/234/18.

Скасовано постанову приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018р. по справі №924/234/18 про відкриття виконавчого провадження №58255183 від 31.01.2019р.

У частині скарги щодо скасування постанови приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича про арешт коштів боржника від 01.02.2019р. ВП №58255183 залишено без розгляду.

Ухвала Господарського суду Хмельницької області від 12.03.2019 року залишена без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2019 року.

Як встановлено рішеннями судів за наслідками розгляду скарги на дії приватного виконавця, з врахуванням приписів ч.1 ст.116 та ч.1 ст.256 ГПК України двадцятиденний строк на подачу апеляційної скарги на рішення суду від 01.08.2018, повний текст якого складено 08.08.2018, закінчився 28.08.2018.

Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод" апеляційна скарга на рішення суду від 01.08.2018 надіслана 28.08.2018 та зареєстрована в суді першої інстанції за вх.№ 05-07/393/18 від 30.08.2018.

Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод" строк на подачу апеляційної скарги не був пропущений, виконання рішення суду, з огляду на його оскарження в апеляційному порядку, відбулося передчасно.

Разом з тим, приватний виконавець Щербаков І.М., виносячи постанову про відкриття виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018 по справі №924/234/18 не здійснив перевірку дати набрання законної сили рішенням, на підставі якого було видано наказ, що, як вже зазначалось, являється суттєвою ознакою процесуального документу та вказав, що наказ від 30.08.2018 по справі №924/234/18 вступив у законну силу (набрав чинності) 29.08.2018, що не відповідало дійсності.

Так, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2019 року визнано судовий наказ від 30.08.2018 по справі №924/234/18 таким, що не підлягає виконанню.

Отже, рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 набрало законної сили тільки після винесення постанови Північно-західним апеляційним господарським судом від 10.12.2018, а відтак в подальшому мав бути виданий виконавчий документ з належним стягувачем у наказі (процесуальне правонаступництво проведено на підставі ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 у справі №924/234/18), з іншими реквізитами щодо дати наказу та строків його дії.

Як вбачається з матеріалів справи у виконавчому провадженні №58255183, в тому числі, у постанові приватного виконавця Щербакова І.М. від 31.01.2019 про відкриття виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018, по справі №924/234/18 стягувачем вказано Товариство з обмеженою відповідальністю "Органік Сідс", яке не являється стягувачем по вищенаведеному виконавчому документі, тоді як стягувачем за наказом від 30.08.2018 по справі №924/234/18 був Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив".

Таким чином в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскільки були відсутні правові підстави для видачі наказу 30.08.2018 у справі №924/234/18, то отримання Товариством з обмеженою відповідальністю "Органік Сідс" коштів за вказаним наказом є безпідставним.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язковість судового рішення також встановлена статтею 326 ГПК України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, на виконання вищевказаного рішення суду, 31 січня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58255183. Також, відповідно до ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди за виконавчим провадженням № 58255183.

Отже, розмір стягнутих з Позивача суми складається з суми, яка підлягала стягненню за вищезгаданим рішенням суду в розмірі 1 740 722,58 грн., та з суми основної винагороди приватної виконавця в розмірі 10% від суми боргу - 174 072,25 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Згідно з ч. З ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» стягувану - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

Тому, як встановлено судом, на виконання рішення суду, відповідно до ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», кошти в сумі 1 740 722,58 грн. перераховані на рахунок Відповідача, який є Позивачем/Стягувачем за рішенням суду від 01.08.2019 року по справі №924/234/18.

Щодо визнання судового наказу від 30.08.2018 року по справі №924/234/18 таким, що не підлягає виконанню, відповідно до ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 травня 2019 року, варто зазначити наступне.

У відповідності з ч. 4 ст. 328 ГПК України про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Таким чином, Позивач звернувся з вимогою про стягнення коштів в сумі 1 740 722,22 грн., які по суті мають стягуватися судом, який визнав виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, як безпідставно одержані стягувачем за виконавчим документом. Однак, західним апеляційним господарським судом в постанові від 29 травня 2019 року, дане питання не вирішувалось, оскільки рішення є чинним і підстав визнавати набуті кошти стягувачем безпідставними немає.

Разом із цим відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння: 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних Фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого., інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Відповідно до змісту вказаної статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України №910/1913/14 від 25.02.2015 року та Постанові Верховного суду від 15.10.2019 року у справі №910/7123/18.

Із матеріалів справи судом встановлено, що договір поставки №ВСП/2009-17 від 09.09.2017 року є дійсним. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 01 серпня 2018 року у справі №924/234/18 було залишено в силі Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 грудня 2018 року та Постановою Верховного суду від 24 січня 2019 року.

Таким чином, суд погоджується із доводами відповідача, що грошові кошти в сумі 1740722,22 грн. були отримані Відповідачем на законних підставах, а саме: на підставі договору поставки №ВСП/2009-17 від 09.09.2017 року та рішення Господарського суду Хмельницької області від 01 серпня 2018 року у справі №924/234/18, яке набрало законної сили.

Також суд зазначає, що стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної' дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.»

Аналогічна правова позиція відображена у Постанові Верховного суду України від 03.06.2015 року у справі №6-100ис15.

Відтак, застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України є неможливим, оскільки вказаною нормою закону регулюється право на повернення майна виключно від особи, яка його утримує (майно) без достатніх правових підстав.

У той же час, хоча дії приватного виконавця щодо здійснення виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018р. по справі №924/234/18 були визнані неправомірними та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження №58255183 від 31.01.2019р., у межах розгляду цієї справи суд зазначає, що примусове виконання рішенням суду виконавець розпочав лише після залишення його у силі Верховним Судом, а наказ, станом на 31.01.2019 року не було визнано таким, що не підлягає виконанню.

Як вже було зазначено вище, кошти за рішенням суду в сумі 1 740 722,58 грн. перераховані на рахунок Відповідача на підставі рішення суду у справі №924/234/18, яке набрало законної сили. Отже, підстав для повернення набутих коштів немає, оскільки рішення, на підставі якого були перераховані кошти є чинним і не скасованим, рішень про поворот виконання не приймались.

Суд звертає увагу, що станом на час звернення до суду з вказаним позовом позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів відсутності правової підстави для стягнення коштів у справі №924/234/18, на виконання рішення у якій і були перераховані спірні грошові кошти.

На підставі викладеного вище Суд зазначає, що підстава даного позову не підтверджена належною доказовою базою та не підпадає під дію норм, а ні зобов`язального права, а ні статті 1212 ЦК України.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог щодо стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю "Органік сідс" на користь Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" грошових коштів в сумі 1 740 722 грн. 20 коп., як безпідставно набутих.

Згідно положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Органік сідс" про стягнення 1 740 722 грн. 20 коп. відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 27.01.2020.

Суддя М.О. Лиськов