РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.01.2020Справа № 910/16092/19

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище"

(45341, Волинська обл., Іваничівський район, село Топилище; ідентифікаційний код: 34626298)

до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу"

(04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, буд. 8; ідентифікаційний код: 37884028)

про стягнення 22 032,30 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство "Агроінвест-Топилище" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (далі - відповідач) про стягнення 22 032,30 грн, з яких 17 624,38 грн основного боргу, 3 084,00 грн пені, 528,73 грн штрафу, 458,23 грн інфляційних втрат та 336,96 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором № 9 про надання послуг сільськогосподарською технікою від 18.02.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

У встановлений судом строк до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову, посилаючись на те, що генеральним директором підприємства не було уповноважено директора Волинської філії Романчука С.А. на укладення Договору № 9 про надання послуг сільськогосподарською технікою від 18.02.2019, відтак, на думку відповідача, вказаний договір було укладено директором Волинської філії Романчуком С.А. з перевищенням наданих йому повноважень, що свідчить про його недійсність.

Крім того, відповідач вказав, що надані позивачем акти здачі-приймання робіт викликають сумніви та не можуть вважатись первинними документами на підтвердження здійснення господарських операцій за укладеним між сторонами договором в розумінні законодавства України, позивачем не надано облікових листів тракториста-машиніста, товарно-транспортних накладних на підтвердження надання передбачених договором послуг.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив суд розглядати справу з викликом сторін.

17.12.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у задоволенні клопотання Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін відмовлено, відповідь на відзив Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище" залишено без розгляду.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

18.02.2019 між Фермерським господарством "Агроінвест-Топилище" (далі - позивач, виконавець) та Державним підприємством "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (далі - відповідач, замовник) було укладено Договір № 9 про надання послуг сільськогосподарською технікою (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по проведенню наступних робіт: навантаження калію хлористого, гранульованого, доставка калію хлористого, гранульованого, розкидання калію хлористого, гранульованого на площі 31,9833 га.

Згідно з п. 3.1 Договору навантаження калію хлористого, гранульованого за ціною 720,00 грн/3 год., доставка калію хлористого, гранульованого за ціною 243,30 грн за т-км/8,4 т, розкидання калію хлористого, гранульованого за ціною 447,00 грн/га на площі 31,9833 га. Ціна договору становить 17 624,37 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 2 937,40 грн.

За умовами п. 4.1 Договору за надані послуги замовник перераховує на розрахунковий рахунок виконавця грошові кошти в сумі, визначеній згідно з актами приймання-передачі наданих послуг, протягом десяти днів з дати підписання акта.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним (п. 7.1 Договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, ним було надано послуги відповідачу на загальну суму 17 624,38 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 5 від 01.03.2019 на суму 2 160,00 грн, № 6 від 01.03.2019 на суму 1 167,84 грн, № 7 від 01.03.2019 на суму 14 296,54 грн, які без взаємних претензій підписані обома сторонами.

Проте, відповідач вартість наданих послуг не оплатив, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 17 624,38 грн.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за надані послуги, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 17 624,38 грн основного боргу, 3 084,00 грн пені, 528,73 грн штрафу, 458,23 грн інфляційних втрат та 336,96 грн 3 % річних.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір є належною підставою, у розумінні ст. 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Суд встановив факт надання позивачем передбачених Договором послуг на загальну суму 17 624,38 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 5 від 01.03.2019, № 6 від 01.03.2019, № 7 від 01.03.2019, прийняття послуг відповідачем, про що свідчать підписи представника відповідача у вказаних актах.

Заперечення відповідача стосовно того, що Договір підписано директором Волинської філії Романчуком С.А. з перевищенням повноважень, що свідчить про його недійсність, суд не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами частин 1, 3 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Частиною 5 статті 12 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Доводи відповідача про те, що погодження директору Волинської філії Романчук С.А. на укладення Договору генеральним директором відповідача не надавалось, а відтак вказаний правочин вчинено представником відповідача з перевищенням повноважень, суд, з огляду на положення статей 12, 92 Цивільного кодексу України, відхиляє, оскільки у даному випадку позивач діяв добросовісно і відповідачем не надано суду доказів зворотного.

Доказів визнання в судовому порядку спірного договору недійсними матеріали справи також не містять.

При розгляді цього спору, суд виходить також з положень ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України, відповідно до якої підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а також положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору.

З огляду на укладення між сторонами Договору 18.02.2019, суд визнає безпідставними та такими, що не стосуються даного спору посилання відповідача на те, що директору Волинської філії Романчук С.А. видано довіреність № 61/05-19-1 від 27.05.2019, якою останньому, зокрема, було надано право підписувати угоди на суму не більше 20 000,00 грн на рік.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Суд дослідив надані позивачем акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 5 від 01.03.2019, № 6 від 01.03.2019, № 7 від 01.03.2019 та встановив їх відповідність вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" і відсутність у них будь-яких істотних недоліків.

Посилання відповідача на відсутність облікових листів тракториста-машиніста, товарно-транспортних накладних на підтвердження надання передбачених Договором послуг, за наявності інших первинних документів, суд визнає безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення п. 4.1 Договору, обов`язок відповідача щодо оплати наданих позивачем послуг мав бути виконаний протягом десяти днів з дати підписання акта приймання-передачі наданих послуг.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, оскільки невиконання зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідач не надав, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 17 624,38 грн основного боргу визнаються судом обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 084,00 грн пені, 528,73 грн штрафу, 458,23 грн інфляційних втрат та 336,96 грн 3 % річних.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з п. 5.3 Договору в разі порушення замовником строків оплати виконання робіт перед виконавцем у відповідності до актів виконаних робіт нараховується пеня згідно подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню пені, попри невірно зазначений позивачем період її нарахування, суд встановив, що розмір пені, розрахований позивачем не перевищує розміру пені, розрахованого судом, у зв`язку з чим до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 3 084,00 грн пені.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За умовами пункту 5.4 Договору в разі порушення замовником строків оплати виконання робіт перед виконавцем у відповідності до актів виконаних робіт нараховується штраф у розмірі 3 % від суми боргу.

Суд визнає обґрунтованим та таким, що відповідає умовам Договору розрахунок позивача щодо нарахування штрафу в розмірі 528,73 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці нарахування здійснюються незалежно від вини боржника.

Перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню інфляційних втрат та 3 % річних, суд встановив, що розраховані позивачем сума інфляційних втрат та розмір 3 % річних не перевищують розрахованих судом сум таких витрат та розміру відсотків річних, у зв`язку з чим до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 458,23 грн інфляційних втрат та 336,96 грн 3 % річних.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 17 624,38 грн основного боргу, 3 084,00 грн пені, 528,73 грн штрафу, 458,23 грн інфляційних втрат та 336,96 грн 3 % річних.

Щодо розподілу судових витрат, суд відзначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем, на підтвердження факту надання правничої допомоги надано Договір про надання адвокатських послуг №03-10-2019/5 від 03.10.2019, укладений із адвокатом Грищенко О.М. та Акт здачі-приймання виконаних робіт від 31.10.2019 на суму 2 700,00 грн, а також платіжне доручення № 661 від 31.10.2019 на підтвердження оплати вартості наданих адвокатом послуг в сумі 2 700,00 грн.

Відповідно до частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у встановленому процесуальним законом порядку відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не подав, водночас судом встановлено співмірність витрат позивача на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, у зв`язку з чим витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2 700,00 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Судовий збір в розмірі 1 921,00 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, буд. 8; ідентифікаційний код: 37884028) на користь Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище" (45341, Волинська обл., Іваничівський район, село Топилище; ідентифікаційний код: 34626298) 17 624 (сімнадцять тисяч шістсот двадцять чотири) грн 38 коп. основного боргу, 3 084 (три тисячі вісімдесят чотири) грн 00 коп. пені, 528 (п`ятсот двадцять вісім) грн 73 коп. штрафу, 458 (чотириста п`ятдесят вісім) грн 23 коп. інфляційних втрат, 336 (триста тридцять шість) грн 96 коп. 3 % річних, 2 700 (дві тисячі сімсот) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката та 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку передбаченому ст. 257 та п. 17.5 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 24.01.2020.

Суддя Нечай О.В.