ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2020 р. Справа№ 911/1209/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Поляк О.І.

суддів: Руденко М.А.

Кропивної Л.В.

за участі секретаря - Стародуб М.Ф.

розглянувши апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми "Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2019 (повний текст складено 21.10.2019)

у справі №911/1209/19 (суддя Подоляк Ю.В.)

за позовом Приватно-орендної агрофірми "Україна"

до Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України"

про розірвання договору та стягнення 98825,15 грн

за участі представників:

позивача: Бордаченко О.В. (ордер серії КС №426383 від 11.11.2019)

відповідача: Суховерська О.В. (довіреність № 2 від 02.01.2020)

ВСТАНОВИВ:

Приватно-орендна агрофірма «Україна» (далі за текстом - ПОА «Україна», Агрофірма) звернулась до Господарського суду Київської області із позовом до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» (далі за текстом - ДСП «Головний СЦ України», Підприємство) про розірвання договору від 05.04.2010, укладеного між сторонами у справі та стягнення 98825,15 грн. завданих збитків.

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.10.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення господарського суду мотивовано висновками суду про недоведеність позивачем як неналежного виконання відповідачем обов`язків за договором від 05.04.2010, так і самого факту укладення такого договору, що унеможливлює розірвання договору. Що стосується відшкодування відповідачем завданих позивачу збитків, місцевий господарський суд вдруге наголосив на недоведеності позивачем належними та допустимими доказами наявності з боку відповідача істотного порушення вимог законодавства чи неналежного виконання останнім своїх зобов`язань, які б спричинили позивачу збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що слугувало підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і у цій частині.

Не погоджуючись із прийнятим у справі судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2019 та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог, Агрофірма посилається на неправильне застосування місцевим судом норм статей 218, 638, 641, 651 Цивільного кодексу України, в частині встановлення існування між сторонами саме договірних підрядних правовідносин. Судом безпідставно не застосовано статтю 75 Господарського процесуального кодексу України та не надано преюдиційного значення обставинам, встановленим апеляційним судом у справі №911/128/17. Судом також не витребувано у відповідача доказів виконання ним умов договору від 05.04.2010. Вирішуючи питання стягнення заявлених позивачем збитків, місцевим судом не застосовано статті 22, 653, 847, 906 Цивільного кодексу України, статтю 224 Господарського кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2019 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Поляк О.І., та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Поляк О.І., судді Кропивна Л.В., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 за апеляційною скаргою Приватно-орендної агрофірми «Україна» відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду на 09.12.2019.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2019 р., у зв`язку з перебуванням судді Смірнової Л.Г., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею - доповідачем, у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2019 апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми «Україна» прийнято до провадження у новому складі суду.

У судовому засіданні 09.12.2019 оголошено перерву до 23.01.2020, у порядку статті 216 Господарського процесуального кодексу України.

До Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив ДСП «Головний СЦ України», у якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване ним рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2019 - без змін з мотивів у ньому викладених.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України» виставив Приватно-орендній агрофірмі «Україна» рахунки на виконані роботи згідно договору від 05.04.2010 № 16 на загальну суму 265003,96 грн.:

від 05.05.2010 № 155 на суму 788,98 грн.,

від 25.05.2010 № 180 на суму 18419,22 грн.,

від 04.06.2010 № 199 на суму 2656,33 грн.,

від 16.06.2010 № 210 на суму 404 грн.,

від 16.06.2010 № 211 на суму 168 грн.,

від 29.06.2010 № 228 на суму 2251,93 грн.,

від 30.06.2010 № 229 на суму 1115,50 грн.,

від 05.07.2010 № 243 на суму 700 грн.

Приватно-орендна агрофірма «Україна» у період з 28.04.2010 по 17.08.2010 перерахувала Державному сільськогосподарському підприємству «Головний селекційний центр України» кошти в загальній сумі 98825,15 грн., що підтверджується виписками по рахунку позивача, а саме:

26181,74 грн. 28.04.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 152 від 28.04.2010»);

788,98 грн. 06.05.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 155 від 05.05.2010»);

18419,22 грн. 27.05.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 180 від 25.05.2010»);

2656,33 грн. 04.06.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 199 від 04.06.2010»);

572 грн. 17.06.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунків №№ 210, 211 від 16.06.2010»);

2251,93 грн. 29.06.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 228 від 29.06.2010»);

1115,50 грн. 01.07.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 229 від 30.06.2010»);

700 грн. 06.07.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 243 від 05.07.2010»);

2679,50 грн. 30.07.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»;

30000 грн. 30.07.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»);

1184,95 грн. 04.08.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»);

5700 грн. 06.08.210 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»);

6575 грн. 17.08.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»).

Таким чином, з призначенням платежу «оплата за виконані роботи» позивачем сплачено кошти у розмірі - 52685,7 грн, а з призначенням платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010» - 46139,45 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається преюдиційні обставини, встановлені постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 911/128/17, а саме:

щодо фактичного існування між сторонами правовідносин, зокрема двосторонніх договірних зобов`язань щодо надання/виконання позивачем послуг/робіт, прийняття їх відповідачем та оплати їх вартості та наявності у Підприємства обов`язку виконати передбачені договором від 05.04.2010 №16 роботи чи надати послуги;

щодо недоведення підприємством розірвання спірного договору шляхом односторонньої відмови Агрофірми від нього.

Північний апеляційний господарський суд у згаданій постанові від 06.02.2019 у справі № 911/128/17 за позовом Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" до Приватно-орендної агрофірми "Україна" про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, надаючи оцінку наявним рахункам-фактурам наданих Підприємством Агрофірмі із зазначенням підстави їх оформлення "за виконані роботи згідно договору №16 від 05.04.2010", системність та регулярність проведення оплат впродовж тривалого часу, обізнаність Агрофірми про банківські реквізити Підприємства та зазначення в платіжних дорученнях підстав платежу за виконані роботи згідно відповідного рахунку, пояснень представників сторін, дійшов висновку про фактичне існування між сторонами правовідносин, зокрема двосторонніх зобов`язань щодо надання/виконання позивачем послуг/робіт, прийняття їх відповідачем та оплати їх вартості. На виконання саме договірних зобов`язань Агрофірмою у період з 28.04.2010 по 17.08.2010 перераховано Підприємству кошти в загальній сумі 98 825,15 грн.

У цій же постанові, надаючи оцінку поданим сторонами доказам, у тому числі і вимозі Приватно-орендної агрофірми «Україна» №0006 від 03.02.2016 про односторонню відмову від договору та повернення сплачених за договором коштів, апеляційний суд дійшов висновку про недоведення Підприємством обставин розірвання спірного договору шляхом односторонньої відмови Агрофірми від нього та наявністю у зв`язку з цим у Підприємства обов`язку виконати передбачені договором від 05.04.2010 №16 роботи чи надати послуги.

За приписами частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під поняттям обставина розуміється явище, подія, факт і т. ін., що пов`язані з чим-небудь, супроводять або викликають що-небудь, впливають на щось. Обставини встановлюються на підставі поданих сторонами доказів.

Преюдиція як засіб доказування застосовується у випадку, наприклад, знищення доказу, або відсутності такого доказу у сторони справи, на підставі якого під час іншого судового розгляду встановлено обставину, яка має значення для розгляду спору.

Натомість, будь-яка оцінка доказів або ж обставин справи, у тому числі і правова не може вважатись преюдицією, оскільки у такому випадку ґрунтується не на доказах, поданих сторонами, а на вимогах статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За приписами частини сьомої статті 75 ГПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Насправді, у постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 911/128/17 міститься висновок апеляційного суду щодо існування між сторонами договірних відносин, зроблений судом за результатами оцінки наявних у матеріалах справи доказах, а саме рахунків-фактур та виписки з рахунку Агрофірми, що підтверджує факт здійсненої оплати послуг/робіт. А також, висновок суду про недоведення Підприємством обставин розірвання спірного договору шляхом односторонньої відмови Агрофірми від нього.

Кожен із цих висновків за своєю правовою природою є оцінкою суду співмірності заявлених позивачем вимог наданим ним доказам по справі, а відтак, не може вважатись преюдицією.

Розглядаючи заявлені позивачем позовні вимоги, колегія суддів апеляційного суду враховує таке.

Так, згідно із Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Рахунок-фактура згаданим законом віднесена до первинних бухгалтерських документів.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як роз`яснено Листом Міністерства фінансів України від 16.02.2017 №31-11410-06-5/4339, оформлений належним чином рахунок-фактура (інвойс) може бути підставою для відображення в бухгалтерському обліку господарської операції з постачання товарів, робіт (послуг) без складання акта приймання-передачі тільки у разі його оплати, що підтверджується відповідними документами.

Документами, що підтверджують оплату, можуть бути платіжне доручення, розрахунковий чек, касовий чек, розрахункова квитанція, виписка з карткового рахунку, квитанція до прибуткового касового ордера тощо.

Рахунок-фактура може бути складений у паперовій або в електронній формі та повинен мати реквізити, які дають можливість ідентифікувати господарську операцію та її учасників, зокрема: назву підприємства, від імені якого складено рахунок-фактуру; назву контрагента; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь в оформленні рахунку-фактури.

Як було встановлено місцевим судом та підтверджено під час апеляційного провадження, виставлені відповідачем позивачу рахунки-фактури були повністю ним оплачені, що, у свою чергу, підтверджує факт проведення такої господарської операції як надання послуг за договором від 05.04.2010 №16, а відтак, і укладення згаданого договору між контрагентами.

Враховуючи виставлені відповідачем-позивачу рахунки-фактури із зазначенням дати та номеру договору, проведену позивачем оплату цих рахунків у повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку про укладення між позивачем та відповідачем договору про обробіток землі від 05.04.2010 №16.

Відсутність тексту такого договору не може вважатись достатньою правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки зобов`язальні (договірні) відносини в України урегульовано також і нормами Цивільного кодексу України.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін, колегія суддів приходить до висновку, що останні підпадають під правове регулювання Глави 63 ЦК України «Послуги. Загальні положення», а не Глави 61 ЦК України «Підряд», як помилково вважає позивач.

Так, згідно зі статтею 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.

При цьому, предмет договору підряду є завжди індивідуалізованим, тобто являє собою упредметнений (матеріалізований) результат зусиль (робіт) підрядника. Результат роботи підрядника виражається в тій чи іншій матеріальній формі.

Основним результатом при надання послуг є результат нематеріального характеру, який не втілюється у жодну з матеріальних форм, однак, попри відсутність матеріальної форми, має економічну цінність та корисний ефект для замовника такої послуги;

Виконуючи взяту на себе роботу за договором підряду, підрядник зберігає певну самостійність, яка виражається в тому, що він сам організовує свою роботу, визначає способи її виконання, черговість виконання окремих операцій. Щодо договорів про надання послуг чинним законодавством не передбачений контроль з боку замовника за процесом надання йому послуги виконавцем, хоча він і є можливим за наявності згоди сторін, вираженої в конкретних умовах договору.

Юридичним завершенням договору підряду є підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт, і ця процедура, на відміну від договору про надання послуг, також врегульована чинним законодавством.

Відповідно до наявних в матеріалах справи пояснень сторін, договір обробітку землі від 05.04.2010 №16 укладався з метою обробітку належної позивачу землі знаряддями відповідача. Договір є оплатним. Результатом виконання договору є оброблена земля позивача, підготовлена до засівання, та подальше засівання цієї землі.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про укладення між сторонами договору про спільну діяльність.

Так, основною ознакою договору про спільну діяльність є вчинення сторонами дій в рамках договору, спрямованих на досягнення єдиної мети, тобто діяльність декількох осіб є спільною лише тоді, коли вона ведеться для однієї, спільної, необхідної усім її учасникам, мети.

У справі, що розглядається, правовідносини сторін таким ознакам не відповідають, оскільки з матеріалів справи вбачається, що кожна сторона спірних правовідносин переслідувала свою особисту самостійну мету. Матеріалами справи підтверджується, що за договором про спільний обробіток землі, позивач виступав як власник землі, а відповідач як особа, що надавала послуги. З пояснень сторін убачається, що це були послуги з обробітку землі (оранка і посів кукурудзи технікою відповідача, але з насіння, що належало позивачу).

Як правило, договір про спільну діяльність є безоплатним договором, укладений же сторонами договір від 05.04.2010 №16 є оплатним.

Як встановлено місцевим судом та підтвердилось під час апеляційного перегляду справи, невиконання відповідачем зобов`язань за договором від 05.04.2010 слугувало підставою для звернення позивача із вимогою від 03.02.2016 № 0006, в якій, з посиланням на частину другу статті 530, статтю 1212 Цивільного кодексу України, останній вимагав від відповідача повернути грошові кошти в сумі 102233,54 грн., в яку входить заявлена до стягнення сума в розмірі 98825,15 грн.

Відповідно до відповіді на вимогу від 11.02.2016 № 26 відповідач відхилив вимогу позивача, з підстав недоведеності вказаної вимоги доказами, якими обґрунтовується наявність боргу, а також спливу строку позовної давності щодо зазначених вимог позивача.

Позивач надіслав на адресу відповідача заяву від 04.11.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якої позивач повідомив відповідача про зарахування грошових коштів отриманих останнім як попередні оплати за товари, роботи, послуги в загальній сумі 183583,48 грн., в яку входить заявлена до стягнення сума 98825,15 грн в рахунок погашення стягнутої постановою Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 18/122-12/2 з позивача на користь відповідача суми судового збору в розмірі 172260 грн.

Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України» оскаржило заяву Приватно-орендної агрофірми «Україна» від 04.11.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом подання відповідного позову до суду.

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.11.2018 у справі № 911/128/17 за позовом Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» до Приватно-орендної агрофірми «Україна» про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у даній справі, визнано недійсною заяву Приватно-орендної агрофірми «Україна» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016.

У подальшому, позивач на підставі частини другої 2 статті 849 Цивільного кодексу України відмовився від договору від 05.04.2010 шляхом надіслання на адресу відповідача заяви від 28.03.2018 № 18 про відмову від договору, в якій повідомив останнього про односторонню відмову від укладеного між сторонами договору від 05.04.2010 із дати підписання цієї заяви - 28.03.2019, а також вимагав відшкодування завданих збитків в заявленому до стягнення розмірі 98825,15 грн.

У відповіді на вказану заяву від 04.04.2019 № 44, відповідач зазначив, що не вбачає підстав у її задоволенні.

Спір у справі, що розглядається, виник у зв`язку з бажанням позивача розірвати, укладений між сторонами, договір від 05.04.2010 №16 у судовому порядку, у зв`язку з односторонньою відмовою останнього.

За статтею 907 Цивільного кодексу України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Як унормовано частиною другою статті 214 Цивільного кодексу України, особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані.

Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.

Аналіз норм статей 214, 907 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про наявність у позивача права в односторонньому порядку відмовитись від договору №16 від 05.04.2010.

Відсутність тексту договору не дає змоги з`ясувати строк, протягом якого відповідач мав виконати взяті на себе зобов`язання. Водночас, за приписами статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пункт шостий частини першої статті 3 Цивільного кодексу України до основних засад цивільного судочинства відносить справедливість, добросовісність та розумність.

Отже, якщо у цивільних правовідносинах не встановлено або ж не визначено строку вчинення особою правомірних дій, презюмується, що такі дії мають бути вчинені у розумний строк.

Відтак, ураховуючи сільськогосподарський характер діяльності обох підприємств, суть послуг, які мав надати відповідач, виставлення рахунків-фактур у період з 05.05.2010 до 05.07.2010, оплату цих рахунків у період з 28.04.2010 до 17.08.2010, а також положення статей 3, 530 Цивільного кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що розумний строк належного виконання обов`язку відповідача з надання послуг за договором має розраховуватись - щодо послуг, оплачених по факту виконання робіт - з весни 2010 року, щодо коштів, внесених як передоплата за підготовку землі до засівання кукурудзи - з весни 2011 року. З цього з часу розпочинається розумний строк, протягом якого позивач мав би звернутись до відповідача з вимогою про виконання умов укладеного договору або ж, з відмовою від договору.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач реалізував обумовлене статтями 214, 907 Цивільного кодексу України право на односторонню відмову від договору лише у 2016 році, тобто, через шість років після укладення та невиконання, за позицією позивача, умов договору. Такий строк, вочевидь, не можна вважати розумним.

Відповідно до вимоги від 03.02.2016 № 0006, позивач констатував невиконання відповідачем умов договору та просив повернути сплачені на виконання договору кошти, оскільки підстава перерахування таких коштів позивачем відповідачу - відпала. Надаючи правову оцінку вимозі від 03.02.2016 №0006, колегія суддів дійшла висновку, що остання за своєю правовою природою є заявою про відмову від договору, оскільки з її змісту вбачається воля сторони на припинення зобов`язальних відносин щодо виконання робіт та бажання повернути кошти у зв`язку з цим.

За частиною третьою статті 615 Цивільного кодексу України, внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Отже, з огляду на положення статей 615, 907 Цивільного кодексу України, укладений між сторонами договір від 05.04.2010 є розірваним, а зобов`язання за ним припиненими з моменту направлення позивачем відповідачу вимоги від 03.02.2016 №0006. У зв`язку з чим, відсутні правові підстави для розірвання у судовому порядку договору, що є припиненим в силу закону.

Висновки місцевого суду про відмову у задоволенні позову у цій частині є правильними, водночас, не з підстав, викладених в оскаржуваному рішенні, а за мотивів, наведених у цій постанові.

Що стосується позовних вимог про стягнення збитків, заявлених позивачем у розмірі сплачених за рахунками-фактурами коштів, то колегія суддів апеляційного суду зауважує на такому.

Пунктом четвертим частини першої статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Положеннями частини третьої статті 612 Цивільного кодексу України та частини другої статті 220 Господарського кодексу України передбачено, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

У силу приписів статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним правилом збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке пов`язане з утиском інтересів особи як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах тощо.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Обов`язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов`язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування збитків, заявлених позивачем у розмірі сплачених за рахунками-фактурами сум, позивач вказує на перерахування ним коштів на виконання договору №16 від 05.04.2010 як попередньої оплати по договору. Невиконання договору відповідачем, на думку позивача, є достатньою правовою підставою для відшкодування завданих йому збитків у вигляді сплаченого авансу.

Водночас, як підтверджується матеріалами справи, лише частина коштів була сплачена позивачем як аванс, а саме кошти у розмірі 2679,50 грн перераховано 30.07.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010», кошти у розмірі 30000 грн перераховано 30.07.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»), кошти у розмірі 1184,95 грн перераховано 04.08.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»); кошти у розмірі 5700 грн перераховано 06.08.210 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»); кошти у розмірі 6575 грн перераховано 17.08.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»). Усього у якості попередньої оплати позивачем перераховано 46139,45 грн.

Кошти у розмірі 26181,74 грн. перераховано 28.04.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 152 від 28.04.2010»), кошти у розмірі 788,98 грн перераховано 06.05.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 155 від 05.05.2010»), кошти у розмірі 18419,22 грн перераховано 27.05.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 180 від 25.05.2010»), кошти у розмірі 2656,33 грн перераховано 04.06.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 199 від 04.06.2010»), кошти у розмірі 572 грн перераховано 17.06.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунків №№ 210, 211 від 16.06.2010»), кошти у розмірі 2251,93 грн перераховано 29.06.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 228 від 29.06.2010»), кошти у розмірі 1115,50 грн перераховано 01.07.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 229 від 30.06.2010»), кошти у розмірі 700 грн перераховано 06.07.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 243 від 05.07.2010») сплачені позивачем за вже надані послуги. Всього за вже надані послуги позивачем перераховано відповідачу 52685,7 грн.

Як було зауважено раніше, надання вказаних послуг відповідачем позивачеві підтверджується, з огляду на вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» та роз`яснення надані Листом Міністерства фінансів України від 16.02.2017 №31-11410-06-5/4339, оплаченими у повному обсязі рахунками-фактурами.

За приписами частини третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Колегія суддів критично ставиться до доводів позивача щодо того, що факт надання послуг має доводити відповідач іншими доказами, ніж ті, що є у сторін та наявні у матеріалах справи (рахунки-фактури), оскільки за відсутності будь-яких інших документів, складених на виконання договору (примірник якого також відсутній), з метою дотримання балансу інтересів сторін та їх рівності, суд вважає докази надання послуг відповідачем, а саме наявні рахунки-фактури з відображеними з них операціями з оплати вже наданих послуг - достатніми, а тому спростувати факт надання цих послуг має саме позивач.

Разом з цим, позивачем на підтвердження свої вимог про стягнення з відповідача сплачених, однак не наданих, на його думку, послуг на загальну суму 52685,70 грн не надано жодних доказів, які б спростовували факт їх надання.

Отже, позивачем недоведено завдання йому збитків у визначеній сумі. У цьому, висновок місцевого суду вбачається обґрунтованим.

Водночас, колегія суддів апеляційного суду критично ставиться до вимог позивача про відшкодування збитків, заявлених позивачем у розмірі сплачених за рахунками-фактурами сум, оскільки не вважає перераховані позивачем кошти у якості авансу його збитками, хоча б з тих підстав, що повернення суми авансу у даному спорі мало б настати у будь-якому разі після розірвання договору без будь-якої неправомірної поведінки з боку відповідача, а, за відсутності тексту договору, доведення протиправної поведінки та порушення зобов`язання є неможливим, у той час як повернення безпідставно утримуваних грошових коштів (безпідставне збагачення) виникає незалежно від того, стало воно результатом поведінки набувача, самого потерпілого, третіх осіб або відбулось поза волею останніх.

У зв`язку з цим, колегія суддів розглядає вимогу позивача про повернення авансу, заявлену ним у якості збитків, як заявлену матеріально-правову вимогу незалежно від визначення її правової природи позивачем.

Як унормовано статтею 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга). Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта). Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору (частина п`ята).

Колегія суддів вважає, що приписи статті 653 Цивільного кодексу України, не виключають можливості витребувати у якості безпідставного збагачення (безпідставно збереженого майна) кошти перераховані в якості авансу і до розірвання договору, якщо зустрічне задоволення стороною, що їх утримує, не було надано (тобто, зобов`язання не було виконане обома сторонами ) і обов`язок його надати вже відпав.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За частиною другою статті 1214 Цивільного кодексу України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Отже, оскільки з моменту направлення позивачем відповідачу заяви про односторонню відмову від договору, такий договір, у силу вимог статей 907, 214 вважається розірваним, а зобов`язання за ним, за статтею 653 Цивільного кодексу України - припиненими, то саме з 06.02.2016 у позивача, відповідно до статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України виникло право вимагати повернення авансу як коштів, що не були освоєні відповідачем (не виконані роботи), а у відповідача - обов`язок повернути збережені за рахунок позивача кошти.

Разом з тим, відповідач подав клопотання від 09.09.2019, в якому зазначає, що вимоги в частині стягнення коштів, сплачених за рахунками-фактурами, заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності, у зв`язку з чим, просить суд застосувати до вказаних позовних вимог наслідки спливу позовної давності.

Так,за приписами статті 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

З приводу заявленого відповідачем клопотання, місцевим судом наголошено на положеннях першої статті 261 Цивільного кодексу України, за якими позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Оскільки позивачем не доведено порушення його права, то у суду відсутні правові підстави щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності у даному спорі.

Колегія суддів не погоджується з наведеним висновком місцевого суду, оскільки у відповідь на заяву про розірвання договору та повернення коштів відповідач листом від 11.02.2016 № 26 відхилив вимогу позивача та витребувані кошти не перерахував. Доказів виконання договору та освоєння авансових коштів також не надав. Вказаний лист отримано позивачем у 2016 році.

Натомість, із позовною заявою про стягнення коштів, заявлених позивачем у розмірі сплачених за рахунками-фактурами сум, він звернувся лише 13.05.2019, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності.

У наявних у матеріалах справи поясненнях, позивач наголошує на наявності підстав для визнання причин пропуску строку поважними та захисту його порушеного права незважаючи на сплив згаданого строку, оскільки позивач у спірних правовідносинах діяв сумлінно та належно. Однак, жодні з наданих позивачем заяв по суті не містять обставин та доказів на підтвердження існування обставин, що завадили позивачу звернутись до суду із відповідним позовом протягом трьох років з моменту направлення ним відповідачу вимоги від 03.02.2016.

Частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відтак, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що позовна давність пропущена без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Оскільки під час апеляційного перегляду справи судом встановлено припинення зобов`язань за договором від 05.04.2010 №16 у зв`язку з розірванням договору в односторонньому порядку, а спір у справі виник у зв`язку з відмовою відповідача повернути отримані ним у якості авансу кошти,і про таку відмову позивач був обізнаний з лютого 2016 року, то колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для застосування до вимог про стягнення коштів, заявлених позивачем у розмірі сплачених за рахунками-фактурами сум - строку позовної давності.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами частини четвертої статті 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на правильність висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у справі №911/1209/19, апеляційна скарга Приватно-орендної агрофірми "Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2019 задоволенню не підлягає. Резолютивна частина рішення господарського суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а мотивувальна частина рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2019 у справі №911/1209/19 підлягає зміні, шляхом викладення її у редакції цієї постанови.

Доводи апелянта про неправильне застосування місцевим судом норм статей 22, 218, 638, 641, 651, 653, 847, 906 Цивільного кодексу України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження. Необхідність застосування цих норм у викладеному в апеляційній скарзі розумінні їх позивачем спростовується встановленими вище обставинами та висновками апеляційного суду. Доводи позивача про наявність підстав для застосування статті 75 Господарського процесуального кодексу України та наданні преюдиційного значення обставинам, встановленим апеляційним судом у справі №911/128/17 ґрунтуються на помилковому розумінні заявником норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини, Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2019 у справі №911/1209/19 з залишенням в силі його резолютивної частини про відмову в позові.

2. В задоволенні апеляційної скарги Приватно-орендної агрофірми "Україна" - відмовити.

3. Справу № 911/1209/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.01.2020.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді М.А. Руденко

Л.В. Кропивна