РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.01.2020Справа № 916/1635/19

За позовом Державної установи "Український науково-дослідний інститут медичної реабілітації та курортології Міністерства охорони здоров`я України"
до третя особа, про за позовом до третя особа, проОдеської обласної Ради яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: Міністерство охорони здоров`я України визнання протиправними та скасування рішень. третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - Міністерства охорони здоров`я України Одеської обласної Ради яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: Державна установа "Український науково-дослідний інститут медичної реабілітації та курортології Міністерства охорони здоров`я України" визнання протиправними та скасування рішень.
Суддя Підченко Ю.О. Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін: від позивача: Скіндер В.Б. - представник за довіреністю; Козлов А.В. - представник за довіреністю;
від відповідача: від третьої особи:не з`явився; Дяк Ю.М. - представник за довіреністю.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна установа "Український науково-дослідний інститут медичної реабілітації та курортології Міністерства охорони здоров`я України" (надалі - позивач, Інститут) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської обласної ради (надалі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 № 449-ХХІ "Про заходи з охорони та використання нерухомих пам`яток історії та культури в Одеській області" (надалі також - Рішення № 449-ХХІ);

- визнання протиправним та скасування підпункту 168 пункту 1 розділу 11 рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 № 73-V "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" (надалі також - Рішення № 73-V);

- визнання протиправним та скасування виданого Одеською обласною радою 24.12.2012 свідоцтва серії САА №273185 про право власності на нерухоме майно - на будівлі та споруди загальною площею 3 299, 8 кв.м., які відображені у технічних паспортах від 10.07.1996, виготовлених Одеським міським бюро технічної інвентаризації та знаходяться за адресою: Одеська область, м. Одеса, провулок Лермонтовський, 6 (надалі також - спірне/оспорюване свідоцтво).

Відповідно до ухвали Господарського суду Одеської області від 18.06.2019 позовну заяву передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Підченка Ю.О.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 відкрито провадження у справі № 916/1635/19, вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.09.2019.

05.09.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначає про те, що Рішення № 449-ХХІ неодноразово оскаржувалося прокуратурою Одеської області та Одеською міською радою, проте, так позови були залишені судами без розгляду, тобто, на сьогоднішній день дане рішення є чинним. Поряд із тим, відповідач зазначив, що спірне рішення № 73-V прийнято в межах його повноважень, визначених законом, враховуючи той факт, що при здійсненні розмежування загальнодержавної та комунальної власності Одеська обласна рада, як орган місцевого самоврядування, котрий представляє спільні інтереси територіальних громад області у встановленому законодавством порядку отримала у спільну власність територіальних громад області об`єкти культурної спадщини, що у свою чергу було, окрім іншого, встановлено судом при розгляді справи № 22/401-06-11665А. Також відповідач зазначив, що спірне свідоцтво було також видане в межах повноважень, наданих чинним на той момент законодавством. Окрім того, у даному відзиві міститься вимога про застосування до заявленого позову строку позовної давності та з урахуванням вищезазначеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

27.09.2019 позивач звернувся до суду з клопотанням про залучення до участі у справі в якості треті особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача - Міністерства охорони здоров`я України (надалі - третя особа, Міністерство).

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 27.09.2019 залучено до участі в справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача Міністерство охорони здоров`я України (надалі також - третя особа, Міністерство), продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче судове засідання на 16.10.2019.

16.10.2019 позивачем через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярія) надано відповідь на відзив.

21.10.2019 третьою особою через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярія) надано письмові пояснення по справі.

24.10.2019 від Міністерства до суду надійшла заява третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору до Одеської обласної ради в якій заявник просить суд:

1) поновити строк для звернення до суду з таким позовом;

2) прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити загальне позовне провадження;

3) ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати:

- пункт другий рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 року № 449-ХХІ "Про заходи охорони та використання нерухомих пам`яток історії та культури в Одеській області";

- підпункт 168 пункту 1 розділу 11 рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 року № 73-V"Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області";

- видане Одеською обласною радою 24.12.2012 року свідоцтво серії САА № 273185 про право власності на нерухоме майно - на будівлі та споруди загальною площею 3 299, 8 кв.м., які відображені у технічних паспортах від 10.07.1996 року, виготовлених Одеським міським бюро технічної інвентаризації та знаходяться за адресою: Одеська область, м. Одеса, провулок Лермонтовський, 6.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2019 року судом залишено позовну заяву без руху; зобов`язано заявника усунути недоліки у строк, який не перевищує десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Однак, станом на 25.11.2019 заявник недоліки позовної заяви визначені судом в ухвалі від 29.10.2019 року не усунув, а тому позов було повернуто заявникові відповідно до ухвали суду від 25.11.2019.

29.11.2019 до Господарського суду міста Києва повторно надійшла позовна заява третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору Міністерства охорони здоров`я України до Одеської обласної ради в якій заявник просить суд:

1) поновити строк для звернення до суду з таким позовом;

2) прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити загальне позовне провадження;

3) ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати:

- пункт другий рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 року № 449-ХХІ "Про заходи охорони та використання нерухомих пам`яток історії та культури в Одеській області";

- підпункт 168 пункту 1 розділу 11 рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 року № 73-V"Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області";

- видане Одеською обласною радою 24.12.2012 року свідоцтво серії САА № 273185 про право власності на нерухоме майно - на будівлі та споруди загальною площею 3 299, 8 кв.м., які відображені у технічних паспортах від 10.07.1996 року, виготовлених Одеським міським бюро технічної інвентаризації та знаходяться за адресою: Одеська область, м. Одеса, провулок Лермонтовський, 6.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору та додані до неї документи повернуто Міністерству охорони здоров`я України.

28.10.2019 від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив.

04.12.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, у якому він, з посиланням на доводи викладені у відзиві на первісний позов просив суд відмовити у задоволенні позову та водночас - заявив про Міністерством строку позовної давності щодо заявлених вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 24.01.2020.

28.12.2019 року через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярія) від Міністерством охорони здоров`я України надано заяву третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору до Одеської обласної ради в якій заявник просить суд:

1) поновити строк для звернення до суду з таким позовом;

2) прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити загальне позовне провадження;

3) ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати:

- пункт другий рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 року № 449-ХХІ "Про заходи охорони та використання нерухомих пам`яток історії та культури в Одеській області";

- підпункт 168 пункту 1 розділу 11 рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 року № 73-V"Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області";

- видане Одеською обласною радою 24.12.2012 року свідоцтво серії САА № 273185 про право власності на нерухоме майно - на будівлі та споруди загальною площею 3 299, 8 кв.м., які відображені у технічних паспортах від 10.07.1996 року, виготовлених Одеським міським бюро технічної інвентаризації та знаходяться за адресою: Одеська область, м. Одеса, провулок Лермонтовський, 6.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 вирішено визнати поважними причини пропуску строку для подання позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, прийняти позовну заяву третьої особи до розгляду та об`єднати в одне провадження з первісним позовом.

У судовому засіданні, що відбулось 24.01.2020 представником Міністерства було заявлене усне клопотання щодо розгляду справи спочатку (повернення до підготовчого засідання) у зв`язку із поданням позовної заяви, як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору.

Так, частина 4 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) встановлює, що після вступу в справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням учасника справи розглядається спочатку.

Крім того, положеннями ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.

З наведеного випливає, що право третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, на розгляд справи спочатку за відповідним клопотання згідно ч. 4 ст. 49 ГПК України, кореспондується із її обов`язком щодо подачі такого клопотання у підготовчому засіданні, або із зазначенням поважних причин, у разі пропуску вказаного терміну подачі.

Між тим, порядок відкриття розгляду справи по суті, а зокрема - приписи ст. 207 ГПК України визначають, що головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

При цьому, виходячи із приписів ч. 3 ст. 49 та ч. 3 ст. 80 ГПК України, встановлено обов`язок третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, на подання доказів разом із такою позовною заявою.

Крім того, застосовуючи відповідно до ч. 2 ст.11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги тривалий час з моменту першої подачі Міністерством, як третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору позову, а саме - 24.10.2019, суд дійшов висновку, що Міністерство мало достатній обсяг часу для підготовки необхідних доказів до подачі позову - 28.12.2019, а відтак, суд приходить до висновку про необґрунтованість усного клопотання Міністерства про розгляд справи спочатку, а відтак у його задоволенні слід відмовити.

Окрім того, в судовому засіданні, що відбулось 24.01.2020 Міністерством було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Так, частина 2 ст. 202 ГПК України, визначає, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Міністерством, у свою чергу, не обґрунтовано наявності визначених у ч. 2 ст. 202 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи, а відтак у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи слід відмовити.

У судове засідання, що відбулось 24.01.2020 представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, ухвали суду були надіслані за адресою відповідача, яка міститься у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Окрім того, процесуальні документи щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходяться у вільному доступі.

Таким чином, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання та відповідачем, у свою чергу, не повідомлено про причини неявки в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 24.01.2020 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, третьої особи за первісним позовом, а також третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.05.1993 Одеською обласною радою народних депутатів, правонаступником якої є відповідач, було прийнято рішення № 449-ХХІ "Про заходи для охорони та використання нерухомих пам`яток історії і культури в Одеській області", відповідно до якого, зокрема, вирішено наступне:

1. Відзначити незадовільний стан охорони та використання нерухомих пам`яток історії та культури в Одеській області;

2. До прийняття Верховною Радою та Кабінетом Міністрів України законодавчих та нормативних актів, які розмежовують права власності на нерухомі пам`ятки історії та культури, прийнято в комунальну власність Одеської обласної Ради народних депутатів нерухомі пам`ятки;

3. Заявлено прохання до Верховної Ради, Кабінету Міністрів України прийняти відповідні нормативні акти, які забезпечують закріплення права власності на об`єкти національної культурної спадщини за суб`єктами власності, а також акти, які забезпечують створення відповідних державних органів охорони національної культурної спадщини, передбачені Міжнародною конвенцією про охорону культурної та природної спадщини;

4. Рекомендовано Одеській обласній державній адміністрації, міським, селищним та сільським Радам народних депутатів за участі спеціально уповноважених органів охорони пам`яток сформувати єдину систему державних органів охорони об`єктів національної культурної спадщини, розробити узгоджену концепцію охорони історичної спадщини в Одеській області, а також підготувати обласній Раді народних депутатів пропозиції зі створення ринкових механізмів охорони, відновлення та використання культурної спадщини;

5. Доручено секретаріату обласної Ради народних депутатів разом з Одеською обласною державною адміністрацією та міськрайвиконкомами до 1 вересня 1993р. здійснити комплексну інвентаризацію нерухомих пам`яток історії та культури в Одеській області з метою визначення суб`єктів власності на ці об`єкти та оформлення відповідних документів, закріплюючих їх права та обов`язки із забезпечення схоронності пам`яток, податковим та адміністративним пільгам,а також підготовки пропозицій з передачі нерухомих пам`яток історії та культури в комунальну власність Ради народних депутатів базового рівня.

При цьому, відповідно до абзацу 2 пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Так, 24.04.2003 Одеською обласною радою прийнято рішення №154-XXIV "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада", яким вирішено затвердити нову редакцію переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.04.2003 згідно з додатком.

Підпунктом 168 пункту 1 частини 11 вказаного рішення №154-XXIV, до переліку віднесено Інститут курортології, 1936 (пров. Лермонтовський. 6)

22.09.2006 рішенням Одеської обласної ради №73-V "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" затверджена нова редакція переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.09.2006 згідно з додатком 1.

Пунктом 8 додатку 1 до рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 №73-V вказано об`єкти культурної спадщини в редакції п.11 рішення обласної ради від 24.04.2003 №154-XXIV "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада".

12.12.2012 відповідачем, на підставі Рішення № 449-ХХІ та Рішення № 73-V, видане свідоцтво серії САА № 273185 про право власності територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Одеської обласної ради на будівлі та споруди Інституту.

Так, Інститут вказує на те, що він є користувачем будівель та споруд загальною площею 3299,8 кв.м., що складаються з: літ. "А" площею 1686,0 кв.м., літ. "Б" площею 739,0 кв.м., літ. "В" площею 334,3 кв.м., літ. "Г" площею 375,0 кв.м., літ. "Д" площею 28,5 кв.м., літ. "Е" площею 137, 0 кв.м., огорожі № 1-3, мостіння І, які відображені у технічних паспортах від 10.07.1996, виготовлених Одеським міським бюро технічної інвентаризації та знаходяться за адресою: Одеська область, місто Одеса, провулок Лермонтовський, 6. Вказані будівлі та споруди використовуються Інститутом як основні засоби. До 20.06.2015 будівлі та споруди знаходились на балансі Інституту. Будівлі та споруди Інституту збудовані за часів СРСР - у 1936 році та при цьому розташовані на земельній ділянці площею 0,381 га, яка знаходиться у власності територіальної громади міста Одеси. 23.09.1996 Одеською міською Радою народних депутатів видано державний акт на право постійного користування землею серії ОД № 31-37-009, згідно з яким Інституту надано у постійне користування для розміщення об`єктів науково-дослідного інституту медичної реабілітації та курортології земельну ділянку площею 0,381 га, що розташована за адресою: м. Одеса, провулок Лермонтовський, 6. Державний акт виданий на підставі рішення Одеської Ради народних депутатів від 16.09.1995 № 395. Разом із тим позивач зазначає, що на початку квітня 2014 року йому стало відомо, що будівлі та споруди є власністю територіальних громад сіл, селищ та міст області та з метою перевірки цієї інформації Інститутом ім`я голови Одеської обласної ради Тиндюка М.А. було надіслано листа від 25.04.2014 № 334 і 30.05.2014 Інститутом отримано відповідь Одеської обласної ради від 23.05.2014 № 1058/01/03-32/778, з якого Інституту стало відомо, що 24.12.2012 Одеською обласною радою видане свідоцтво серії САА № 273185 про право власності територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Одеської обласної ради на будівлі та споруди Інституту та дане свідоцтво було видане на підставі Рішення № 449-ХХІ та Рішення № 73-V.

Мотивуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним Рішення № 449-ХХІ, позивач вказує на те, що підстав для прийняття даного рішення про застосування механізму розмежування щодо будівель та споруд Інституту не було, через відсутність відповідного рішення уповноваженого органу та фактично Одеська обласна рада народних депутатів, без відома та згоди власника (держави) в односторонньому порядку прийняла рішення про припинення загальнодержавної власності на будівлі та споруду Інституту і таке рішення є протиправним та порушує право власності держави на будівлі та споруди Інституту та Інституту, як законного користувача цього майна на праві оперативного управління.

Стосовно вимог про визнання недійсним підпункту 168 пункту 1 розділу 11 Рішення № 73-V, позивач зазначає, що пункт другий Рішення № 449-ХХІ є протиправним, а отже не може бути підставою для виникнення права комунальної власності на спірні об`єкти проте, зі свідоцтва про право власності на спірні об`єкти вбачається, що, на думку відповідача, саме це рішення було підставою для виникнення комунальної власності на спірні об`єкти. При цьому позивач зазначає, що з огляду на те, що спірним Рішенням № 449-ХХІ Одеська обласна рада народних депутатів прийняла нерухомі пам`ятки історії і культури у комунальну власність області до прийняття Верховною Радою та Кабінетом Міністрів України законодавчих та нормативних актів, що розмежовують право власності на нерухомі пам`ятки історії та культури, враховуючи, що після набрання чинності Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", рішення про передачу будівлі Інституту з державної у комунальну власність не приймалось, а відповідна процедура передачі будівель та споруд Інституту з державної в комунальну власність не проводилась, право власності на будівлі та споруди Інституту у територіальних громад сіл, селищ, міст області не виникло.

З урахуванням вищезазначеного, позивач вказує на те, що оскільки спірне свідоцтво було видане на підставі Рішень № 449-ХХ1 та № 73-V, що є протиправними, воно підлягає скасуванню, при тому що на момент видачі оспорюваного свідоцтва п. 2 рішення № 449-ХХІ вичерпав свою дію у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", а відтак спірне свідоцтво не могло бути видане на підставі цього рішення.

Аналогічні, означені вище доводи, наводить також і Міністерство у своєму позові третьої з самостійними вимогами на предмет спору, мотивуючи свої вимоги щодо визнання протиправним та скасування пункту другого Рішення № 449-ХХІ, підпункту 168 пункту 1 розділу 11 Рішення № 73-V, а також виданого відповідачем свідоцтва серії САА № 273185 від 24.12.2012.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

При цьому підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Так, надаючи правову оцінку вимогам Інституту та Міністерства, суд зазначає, що правовий режим використання пам`яток культурної спадщини з 1978 року по 2000 рік визначався Законом УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії і культури".

Відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" нерухомі пам`ятки історії і культури були поділені на пам`ятки загальносоюзного, республіканського та місцевого значення. Перелік пам`яток історії і культури республіканського значення затверджувався Радою Міністрів Української РСР, а переліки пам`яток історії і культури місцевого значення затверджувалися виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів.

Згідно статті 7 вказаного Закону державне управління в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури здійснювалось, зокрема, виконавчими комітетами обласних Рад народних депутатів.

Положеннями статті 8 Закону визначалось, що виконавчі комітети обласних Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення, встановлюють зони їх охорони, а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

В свою чергу, у статті 21 Закону було закріплено, що будинки і споруди, віднесені до пам`яток історії та культури, надаються в користування державним, кооперативним, іншим громадським підприємствам, організаціям, установам, а також іншим організаціям і особам виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Тим самим, Законом УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії і культури" було чітко визначено повноваження саме обласних Рад народних депутатів бути розпорядником пам`яток культурної спадщини.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської обласної Ради народних депутатів від 15.08.1985р. № 480 "Про затвердження додаткового списку пам`яток архітектури місцевого значення та меж заповідної території в місті Одесі спірна будівля набула статусу пам`ятки архітектури місцевого значення.

Постановою Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 "Про розмежування майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність областей, міст Києва і Севастополя та зазначено, що подальше розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя проводиться облвиконкомами за участі виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

Згідно цієї постанови Одеською обласною Радою народних депутатів прийнято рішення №266-XXI від 25.11.1991 "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області, котрим затверджено Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, зокрема, у власність міста Одеси.

Водночас частина 2 п.10 розділу 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначила, що майно передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст, управління якими відповідно до Конституції України здійснюють районні і області ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

Статтею 329 ЦК України передбачено, що юридична особа публічного права набуває права власності на майно, переданого їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

До того ж слід зазначити, що 26.03.1991 Постановою Верховної Ради Української РСР введено в дію Закон Української РСР „Про власність".

Стаття 2 зазначеного Закону визначала, що власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.

При цьому Закон у ст. 31 до державної власності в Україні відносив загальнодержавну (республіканську) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність). Суб`єктами права комунальної власності визначалися адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Об`єктами права комунальної власності Законом було визначено майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства, майно підприємств та інше.

Таким чином, відповідно до рішення №266-XXI від 25.11.1991 "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області", котрим затверджено Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, зокрема, у власність міста Одеси та згодом спірним Рішенням №449-XXII нерухомі пам`ятки історії та культури в Одеській області, які перебували у державній власності прийняті у комунальну власність відповідача та в подальшому - рішенням Одеської обласної ради №154-XXIV від 24.04.2003 "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" затверджено перелік об`єктів спільної власності територіальних громад області станом на 01.04.2003, зокрема, до якого увійшла і будівля, що перебуває у користуванні Інституту та в цій частині перелік об`єктів спільної власності територіальних громад області, спірним Рішенням №73-V залишений без змін.

Водночас із наведеного слідує, що при здійсненні розмежування загальнодержавної та комунальної власності Одеська обласна рада, як орган місцевого самоврядування, котрий представляє спільні інтереси територіальних громад області у встановленому законодавством порядку, отримала у спільну власність територіальних громад області об`єкти культурної спадщини, зокрема, спірну будівлю, що перебуває у користуванні Інституту.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Вищого господарського суду від 06.11.2008 у справі № 22/54-08-1109, від 24.06.2008 у справі №6/289-07-7387 та від 24.06.2008 у справі №22/401-06-11665А, а також у низці інших судових рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, наведені вище обставини спростовують доводи Інституту та Міністерства щодо неправомірності спірних Рішень № 449-ХХІ та №73-V вцілому та в їх окремих частинах, що оскаржуються заявниками, з огляду на невиконання приписів Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" в частині прийняття відповідного рішення про передачу будівлі Інституту з державної у комунальну власність, що на думку Інституту та Міністерства свідчить про відсутність права власності на будівлі та споруди Інституту у відповідача.

Поряд із тим, з приводу доводів Інституту та Міністерства з приводу того, що будівлі та споруди загальною площею 3299,8 кв.м., які знаходяться за адресою: Одеська область, місто Одеса, провулок Лермонтовський, 6 перебували на балансі Інституту, слід зауважити, що дана обставина не свідчить про наявність у Інституту права власності на зазначені будівлі та споруди з огляду на наступне.

Статтями 324-327 ЦК України визначено об`єкти та суб`єктів права власності Українського народу, права приватної власності, права державної власності, права комунальної власності.

Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління (стаття 133 ГК України) .

Стаття 136 ГК України визначає право господарського відання речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

А відтак, перебування майна на балансі Інституту не може вважатись підтвердженням права власності на нього, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна і не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

Так само, позивачем не доведено того, яким чином факт перебування земельної ділянки площею 0,381 га, що розташована за адресою: м. Одеса, провулок Лермонтовський, 6 свідчить про право власності Інституту на спірні будівлі.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АРК або органів місцевого самоврядування.

З урахуванням вищевикладеного слід дійти висновку, що оскаржуване Рішення №449-ХХІ є виконаним та вичерпало свою дію внаслідок виконання а відтак більше не породжують наслідків як для осіб, яким вони адресовані, так і для інших осіб, а тому первісний позов, в частині визнання протиправним та скасування Рішення № 449-ХХІ, так само як і позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору в частині визнання протиправним та скасування пункту другого Рішення № 449-ХХІ не можуть бути задоволені.

Аналогічних висновків дійшла і колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, що знайшло своє відображення, окрім іншого, у постанові Верховного Суду України від 11.11.2014 у справі № 21-394а14 та від 24.02.2015 у справі №21-34а15.

Окрім того, у своїй постанові від 03.02.2015 в справі № 21-617а14 Верховний Суд України зазначив, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть. Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

За приписами ст. ст. 74, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

Інститутом та Міністерством, у свою чергу, не доведено, з посиланням на норми законодавства, що були чинні на момент винесення спірних Рішень № 449-ХХІ та № 73-V, а також на належні, допустимі, достовірні та вірогідні докази, наявності підстав для визнання недійсними та скасування даних рішень, а також не спростовано наведені відповідачем та встановлені судом та означені вище обставини.

За таких обставин, слід дійти висновку, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 № 449-ХХІ "Про заходи з охорони та використання нерухомих пам`яток історії та культури в Одеській області", а також визнання протиправним та скасування підпункту 168 пункту 1 розділу 11 рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 № 73-V "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" є необґрунтованими, у зв`язку із чим у задоволенні позову у даній частині вимог слід відмовити.

З урахуванням зазначеного, у частині вимог позивача про визнання протиправним та скасування виданого Одеською обласною радою 24.12.2012 свідоцтва серії САА №273185 про право власності на нерухоме майно - на будівлі та споруди загальною площею 3 299, 8 кв.м., які відображені у технічних паспортах від 10.07.1996, виготовлених Одеським міським бюро технічної інвентаризації та знаходяться за адресою: Одеська область, м. Одеса, провулок Лермонтовський, 6 № 73-V - також слід відмовити, оскільки дана вимога є похідною від вимог про визнання протиправним та скасування Рішення № 449-ХХІ та підпункту 168 пункту 1 розділу 11 Рішення № 73-V.

Поряд із, тим, вимоги третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору про визнання протиправним та скасування пункту другого рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 року № 449-ХХІ "Про заходи охорони та використання нерухомих пам`яток історії та культури в Одеській області", а також підпункту 168 пункту 1 розділу 11 рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 року № 73-V"Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" - також є необґрунтованими, у зв`язку із чим в задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору у зазначеній частині вимог слід відмовити.

Так само, у частині вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору про визнання протиправним та скасування виданого Одеською обласною радою 24.12.2012 року свідоцтва серії САА № 273185 про право власності на нерухоме майно - на будівлі та споруди загальною площею 3 299, 8 кв.м., які відображені у технічних паспортах від 10.07.1996 року, виготовлених Одеським міським бюро технічної інвентаризації та знаходяться за адресою: Одеська область, м. Одеса, провулок Лермонтовський, 6, також слід відмовити, оскільки дана вимога є похідною від вимог про визнання протиправним та скасування пункту другого Рішення № 449-ХХІ та підпункту 168 пункту 1 розділу 11 Рішення № 73-V.

З приводу доводів відповідача щодо спливу терміну позовної давності щодо вимог позивача, а також до вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, суд зазначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, а відтак, з огляду на недоведеність позивачем та третьою особою з самостійними вимогами на предмет спору їх прав, за захистом яких вони звернулися до суду, позовна давність до заявлених у даній справі вимог не застосовується.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання основного (первісного) позову покладається на позивача - Державну установу "Український науково-дослідний інститут медичної реабілітації та курортології Міністерства охорони здоров`я України" та витрати зі сплати судового збору за подання позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору покладаються на Міністерство охорони здоров`я України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, ст. 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволеній позовних вимог Державної установи "Український науково-дослідний інститут медичної реабілітації та курортології Міністерства охорони здоров`я України" до Одеської обласної ради відмовити.

2. У задоволеній позовних вимог третьої особи - Міністерства охорони здоров`я України до Одеської обласної ради відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 29.01.2020 року.

Суддя Ю.О. Підченко