ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2020 р. м. Київ Справа № 911/2747/19

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Гарбуз Л.В.

розглянувши справу № 911/2747/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рукарго», м. Київ

до Приватного акціонерного товариства «Київський картонно-паперовий комбінат», м. Обухів

про стягнення 107 481,57 грн.

за участю представників:

від позивача: Євдоченко Н.Д., адвокат, ордер серії АІ № 1014870 від 30.10.2019;

від відповідача: Тупікова Н.В., довіреність № 27 від 11.01.2019.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рукагро» (надалі-позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київський картонно-паперовий комбінат» (надалі-відповідач) про стягнення 107 481,57 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем умов Договору на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученнях № 341/47/0117 від 03.01.2017, в частині своєчасної оплати отриманих послуг з перевезення вантажу, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 82 794,64 грн. інфляційних втрат та 24 686,93 грн. 3 % річних.

Ухвалою господарського суду Київської області від 11.11.2019 відкрито провадження у справі № 911/2747/19, розгляд справи в порядку загального позовного провадження призначений у підготовчому засіданні на 04.12.2019.

22.11.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вих. № 15-13549 від 22.11.2019 (вх. № 22371/19), в якому останній заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні. Так, заперечуючи проти позову відповідачем заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності щодо пред`явлених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 %, що є додатковими вимогами, відповідно до положень 315 Господарського кодексу України та ст. 266 Цивільного кодексу України, та який остаточно сплив 18.06.2018, а отже позивач звернувся до суду із спливом шестимісячного строку позовної давності.

В підготовчому засіданні 04.12.2019 судом оголошено перерву до 23.12.2019.

16.12.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив від 13.12.2019 (вх. № 24989/19), в якій останній вказує на помилкове посилання відповідача на норми ст. 315 ГК України, оскільки між сторонами укладений договір транспортного експедирування, а не договір перевезення, а отже норми ст. 315 ГК України не поширюються на відносини, які виникли між сторонами, а отже і строк позовної даності при зверненні позивача до суду не сплив.

19.12.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив вих. № 15-14485 від 19.12.2019 (вх. № 25303/19), в яких відповідач підтримуючи свої заперечення вказує на повне виконання останнім грошових зобов`язань з оплати отриманих послуг, проте, як нарахування інфляційних втрат та 3 % річних є додатковими вимогами в розумінні ст. 315 Господарського кодексу України, яка регулює відносини договору перевезення; те, що між сторонами укладений саме договір перевезення свідчать умови укладеного Договору № 341/47/0117 від 03.01.2017.

Ухвалою суду від 23.12.2019 закрито підготовче провадження у справі № 911/2747/19, справу призначено до розгляду по суті на 13.01.2020.

В судовому засіданні 13.01.2020 представником позивача підтримані позовні вимоги вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові; відповідач заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

03.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рукарго» (позивач/експедитор, перевізник) та Приватним акціонерним товариством «Київський картонно-паперовий комбінат» (відповідач/замовник) укладений Договір на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученнях № 341/47/0117.

Відповідно до умов п. 1.1 договору замовник доручає, а перевізник бере на себе зобов`язання організувати за рахунок та в інтересах замовника транспортно-експедиційне обслуговування щодо перевезення вантажів замовника в міжнародному сполученні та/чи по території України.

Під транспортно-експедиційними послугами маються на увазі але не обмежені ними: організація перевезень вантажів різними видами транспорту; забезпечення оптимального транспортного обслуговування; виконання робіт, пов`язаних з прийомом, перевезенням, доставкою та передачею вантажів кінцевому вантажоодержувачу; забезпечення збереження вантажів під час їх перевезення; повернення товарно-транспортної документації з відміткою вантажоодержувача про отримання; надання додаткових і супутніх транспортно-експедиційних послуг, необхідних для належного виконання та передбачених договором.

Умовами п.п. 1.2, 1.3 договору визначено, що конкретні умови перевезення вантажу вказуються у Договорах-заявках на перевезення вантажу. Перевезення вантажу здійснюється на підставі супровідних документів.

Пунктом 3.1 договору визначено, що розрахунки за перевезення вантажу проводяться згідно з виставленими перевізником рахунків замовнику на підставі підписаних уповноваженими особами сторін Договорів-заявок на перевезення оформлених оригіналів ТТН з відміткою та актів виконаних робіт (надання послуг).

Вартість надання послуг з перевезення визначається сторонами в Договорах-заявках, які є невід`ємною частиною договору (п. 3.2 договору).

Умовами п. 8.1 договору визначено, що договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та діє до 31.12.2017, але в будь-якому разі, до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Будь-які зміни і доповнення до договору дійсні лише за умови, що вони складені у письмовій формі та підписані повноважними представниками сторін (п. 8.2 договору).

Так, на виконання умов договору, позивачем в період з 08.08.2017 по 17.11.2017, на підставі прийнятих від відповідача до виконання Договорів-заявок за період з 07.08.2017 по 15.11.2018, копії яких наявні в матеріалах справи, були надані послуги по перевезенню вантажів на загальну суму 799 750,00 грн.

Із наявних в матеріалах справи Договорів-заявок, копії яких наявні в матеріалах справи, вбачається, що замовником є Приватне підприємство «Кииївський картонно-паперовий комбінат», перевізником - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рукарго».

Надання позивачем послуг по перевезенню вантажів та отримання їх відповідачем підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів здачі-приймання робіт (надання послуг) підписаних та скріплених печатками в двосторонньому порядку.

Однак, як стверджує позивач, відповідач неналежним чином та несвоєчасно виконував свій обов`язок з оплати отриманих послуг по перевезенню вантажів, у зв`язку з чим позивачем нараховані 82 794,64 грн. інфляційних втрат та 24 686,93 грн. 3 % річних, які позивач просить суд стягнути з відповідача.

За приписами статті 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Згідно з ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати її допоміжним щодо перевезення видом діяльності. Тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, по суті є транспортною послугою.

Регулювання відносин, що виникають у зв`язку із наданням послуг по перевезенню вантажу здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Статтею 311 цього ж кодексу передбачено, що плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов`язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.

Згідно з частинами 1, 2 статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються Цивільним кодексом України, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюється договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 статті 909 цього ж кодексу передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно ч. 1 статті 916 цього ж кодексу перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати отриманих послуг, позивач, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути з відповідача 82 794,64 грн. інфляційних втрат та 24 686,93 грн. 3 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних та встановлено, що доданий до позовної заяви розрахунок є вірним.

Водночас під час розгляду справи відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Статтею 315 ГК України передбачено, що до пред`явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії. Претензії можуть пред`являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п`яти днів. Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п`яти днів. Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді. Для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно із статтею 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частин другої-п`ятої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

До дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Пунктом 3.1 договору визначено, що розрахунки за перевезення вантажу проводяться згідно з виставленими перевізником рахунків замовнику на підставі підписаних уповноваженими особами сторін Договорів-заявок на перевезення оформлених оригіналів ТТН з відміткою та актів виконаних робіт (надання послуг).

Вартість надання послуг з перевезення визначається сторонами в Договорах-заявках, які є невід`ємною частиною договору (п. 3.2 договору).

Пунктом 4 Договорів-заявок, копії яких наявні в матеріалах справи визначено, що оплата послуг з перевезення здійснюється протягом 30 банківських днів з моменту отримання замовником повного і належним чином оформленого комплекту документів.

Отже, виходячи з положень частини п`ятої статті 261 ЦК України та пункту 4 Договорів-заявок, з 31-го банківського дня з моменту отримання замовником повного комплекту документів, почалось прострочення виконання обов`язку відповідача з оплати наданих позивачем послуг з перевезення вантажів за договором та, відповідно, спеціальна позовна давність у шість місяців (стаття 315 ГК України) для звернення до суду з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних почала свій перебіг з моменту спливу строку виконання основного зобов`язання з оплати наданих послуг з перевезення вантажів за договором, а саме з 03.01.2018 (30 банківських днів з моменту підписання останнього акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 1282 від 17.11.2017), і її перебіг тривав протягом шести місяців, тобто до 02.07.2018 (включно).

У процесі розгляду справи судом встановлено, що спеціальна позовна давність для позивача для звернення до суду із вимогами до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, що є додатковими вимогами, відповідно до положень ст. 315 Господарського кодексу України та ст. 266 Цивільного кодексу України остаточно спливла 02.07.2018.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 01.11.2019, тобто із спливом шестимісячного строку позовної давності щодо пред`явлення перевізником до вантажовідправника та/або вантажоодержувача позову.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду належних та допустимих доказів, що б підтверджували переривання або зупинення перебігу позовної давності щодо вказаних його вимог до відповідача.

Доводи ж позивача, викладені у відповіді на відзив на позовну заяву від 13.12.2019 (вх. № 24989/19 від 16.12.2019) щодо помилкового твердження відповідача про застосування до спірних відносин норм ст. 315 ГК України, оцінюються судом критично, оскільки з аналізу укладеного договору, вбачається, що між сторонами за Договорами-заявками на перевезення вантажу (копії наявні в матеріалах справи) виникли правовідносини саме з перевезення вантажу, відповідно до яких позивач є перевізником, а відповідач замовником та вантажовідправником вантажу, отже, до спірних правовідносин має застосовуватись положення глави 32 ГК України.

Отже, враховуючи те, що у процесі розгляду справи судом було встановлено, що позивач звернувся до господарського сууд Київської області із позовною заявою до відповідача про стягнення 82 794,64 грн. інфляційних втрат та 24 686,93 грн. 3 % річних за Договором № 341/47/0117 від 03.01.17 із спливом строку позовної давності без поважних причин його пропущення, а отже позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних (додаткові вимоги), є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати, відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Рукагро» до Приватного акціонерного товариства «Київський картонно-паперовий комбінат» про стягнення 107 481,57 грн. відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено - 22.01.2020.

Суддя О.О. Христенко