РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2020Справа № 910/10124/19

За позовом Державного підприємства "Хлібна база №77" Державного агентства резерву України
до Державного агентства резерву України
простягнення 1 808 195,31 грн.
Суддя Підченко Ю.О. Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:
від позивача:Усенко В.А. - представник за довіреністю;
від відповідача:Вавренюк О.А. - представник за довіреністю.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Хлібна база № 77" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (надалі - відповідач, Держрезерв) про стягнення заборгованості з відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей у період з 01.12.2017 по 31.01.2019 згідно договору № юр-2зб/362-2009 від 06.05.2009 в розмірі 1 808 195, 31 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2019 відкрито провадження у справі №910/10124/19, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 18.10.2019.

18.10.2019 відповідачем через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярія) надано відзив на позовну заяву, у якому він вказує на неналежне зберігання позивачем зерна, а також на відсутність бюджетного фінансування на погашення спірної заборгованості, у зв`язку із чим просив суд відмовити у задоволенні позову.

29.11.2019 засобами електронного зв`язку (а також повторно 03.12.2019 - засобами поштового зв`язку) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, у якому вказував на те, що позивач належним чином виконував покладені на себе зобов`язання зі зберігання матеріальних цінностей відповідно до умов договору № юр-2зб/362-2009 від 06.05.2009 та відповідач, натомість, не виконав покладені на себе зобов`язання з відшкодування витрат на зберігання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.01.2020.

У судовому засіданні 17.01.2020 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.01.2009 між Державним підприємством "Хлібна база № 77" (далі за договором - База, Зберігач) та Державним комітетом України з державного матеріального резерву (далі за договором - Комітет) був укладений договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/362-2009 (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) Комітет передає, Зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно із специфікацією, у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р- 16.

При цьому приписи пункту 1.1. Договору визначають, що цінності державного матеріального резерву (далі - цінності) зберігаються у зерносховищах Зберігача.

Між тим, суд приймає до уваги, що згідно з пунктом 1 Указу Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 Державний комітет України з державного матеріального резерву було реорганізовано в Державне агентство резерву України (надалі - Агентство), що виступає правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву.

В п. 5 вказаного Указу Президента України встановлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших - центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

Так, згідно з пунктом 3.1. Договору, Комітет (Агентство) зобов`язався відшкодовувати Зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Відповідно пункту 4.1. Договору вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Умови пункту 4.2. договору встановлюють, що таке відшкодування (з урахуванням податку на додану вартість) здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Комітетом (Агентством) та Зберігачем.

Строк дії договору, відповідно до пункту 7.3 Договору, розпочинається з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей.

Як вбачається із розпоряджень (нарядів) Держрезерву про відпущення частини матеріальних цінностей та актів на виконання цих розпоряджень, копії яких містяться в матеріалах справи, на зберіганні у позивача у період з 01.12.2017 по 31.01.2019 знаходилось передане відповідачем зерно у загальній кількості 5806,168 тонн.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, витрати позивача на зберігання матеріальних цінностей з 01.12.2017 по 31.01.2019 з розрахунку їх розміру, погодженого у додатковій угоді №19 від 30.05.08.2017 до Договору та відповідно до планової калькуляції з 01.01.2017 з надання послуг зі зберігання 1 тонни зерна (за місяць) державного резерву ДП "Хлібна база № 77" (тариф згідно якої становить 30,00 грн. за 1 тонну зерна (за місяць)), відшкодовано не було, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, що з урахуванням наданих позивачем розрахунків вартості витрат на зберігання склав 1 808 195,31 грн.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), що кореспондуються за змістом з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За приписами ст. 947 ЦК України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

За приписами ст. 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв", відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Частиною 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно з п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Так, умовами договору № юр-2зб/362-2009 від 06.05.2009 не встановлено строку виконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

Поряд із тим, нормами Закону України "Про державний матеріальний резерв" також не встановлено строку відшкодування витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

Відтак, суд приймає до уваги приписи ч. 2 ст. 530 ЦК України, які визначають, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. Водночас якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов`язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв`язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв`язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез`явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред`явленою.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було надано відповідачеві лист № 58 від 06.03.2019, у якому позивач просив відповідача погасити заборгованість за надані послуги по відповідальному зберіганню за період з грудня 2017 року по січень 2019 року в сумі 1 808 195,31 грн. та згідно відмітки про реєстрацію, даний лист був отриманий відповідачем 13.03.2019 (Вх. № 1493/1-19).

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що строк відшкодування відповідачем витрат позивача на зберігання матеріальних цінностей згідно Договору за період з грудня 2017 року по січень 2019 року в сумі 1 808 195,31 грн. настав.

Водночас, твердження відповідача про ненадходження бюджетного фінансування не спростовують обов`язку останнього оплатити в повному обсязі послуги позивача зі зберігання. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно з вимогами частини першої ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Частиною першою ст. 96 ЦК України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Частина 2 ст. 218 ГК України та стаття 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до положень ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Тобто, з наведеного полягає, що відсутність надходжень бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати робіт за відповідним правочином. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 21.02.2018 у справі № 923/1292/16, від 23.03.2018 по справі №904/6252/17, від 28.01.2019 по справі №917/611/18.

До того ж, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України).

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм.

Справедливість як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин та є одним із загальнолюдських вимірів права.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Отже, у даному випадку несплата наданих позивачем послуг протягом тривалого періоду фактично призводить до порушення принципів справедливості та добросовісності у господарських зобов`язаннях, а отже і принципу верховенства права.

Поряд із тим, посилання відповідача на те, що за наслідками проведення Українським державним науково-дослідним інститутом "Ресурс" періодичного контролю зерна було встановлено, що зерно державного резерву не відповідає вимогам нормативної документації по показнику "зернова домішка" не є беззаперечним фактом неналежного виконання позивачем зобов`язань за Договором щодо зберігання зерна та підставою для скасування обов`язку відповідача оплатити вказані послуги.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями ст. ст. 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач у встановленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.76,77 ГПК України доказів виконання в повному обсязі своїх обов`язків за договором юр-2зб/362-2009 від 06.05.2009 не надав, суд дійшов висновку, що права позивача, за захистом яких останній звернувся до суду - порушені з боку відповідача, у зв`язку із чим вимоги позивача про відшкодування витрат на зберігання 1 808 195, 31 грн. є обґрунтованими та відповідно - позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно приписів ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст., 238. ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, ст. 288 Господарського кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства "Хлібна база №77" Державного агентства резерву України задовольнити.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28; ідентифікаційний ) на користь Державного підприємства "Хлібна база №77" Державного, агентства резерву України (67200, Одеська область, Іванівський район, смт Іванівка; ідентифікаційний ) заборгованість з відшкодування витрат на зберігання в розмірі 1 808 195, 31 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 27 122, 94 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 22.01.2020 року.

Суддя Ю.О. Підченко