ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2020 р. Справа№ 910/1356/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Поляк О.І.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Реуцькій Т.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Ковадло А.М., ордер серія АА №1008376 від 21.10.2019 року розглянувши

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Овсієнко Тетяни Іванівни

на рішення господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року у справі №910/1356/19 (суддя Спичак О.М.)

за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

до фізичної особи-підприємця Овсієнко Тетяни Іванівни

про стягнення 300 000,00 грн, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року позивач - акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернувся до господарського суду міста Києва із позовом до фізичної особи-підприємця Овсієнко Тетяни Іванівни про стягнення 300 000,00 грн..

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року у справі №910/1356/19 позов задоволено повністю.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Овсієнко Тетяни Іванівни на користь товариства комерційний банк "Приватбанк" 300 000,00 грн. заборгованості та 4 500,00 грн. судового збору.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив, що свої зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі шляхом надання відповідачу 08.08.2018р. суми кредиту в розмірі 300 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку відповідача. Водночас, з огляду на ненадання відповідачем доказів виконання в повному обсязі своїх обов`язків як позичальника перед банком, господарський суд дійшов висновку щодо наявності у позивача права на дострокове повернення суми кредиту, а отже і наявності підстав для задоволення позовних вимог акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до фізичної особи-підприємця Овсієнко Тетяни Іванівни про стягнення 300 000,00 грн..

Не погоджуючись з вказаним рішенням, фізична особа-підприємець Овсієнко Тетяна Іванівна звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року у справі №910/1356/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилався на те, що позов підписано та подано неуповноваженим представником, зазначаючи про відсутність у представника позивача Тільного Є.В. повноважень на ведення даної справи. Також, за твердженням апелянта, судом першої інстанції неправомірно взяті до уваги докази, які були подані представниками Позивача всупереч порядку встановленому ст.ст. 80 та 164 ГПК України. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не надано доказів заявленого розміру заборгованості, а також, що строк звернення до суду про стягнення всієї суми кредиту у позивача не настав.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2019 року справу №910/1356/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Руденко М.А., суддів Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2019 року відкладено розгляд справи на 26.11.2019 року.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 року враховуючи перебування у відпустці судді Дідиченко М.А., яка не є головуючим суддею, справу №910/1356/19 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 26.11.2019 року, справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. (головуюча суддя), Поляк О.І., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Овсієнко Тетяни Іванівни на рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року у справі №910/1356/19 у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуюча суддя), Поляк О.І., Пономаренко Є.Ю. до свого провадження.

26.11.2019 року в судове засідання року з`явився представник відповідача, представник позивача в судове засідання не з`явився.

В судовому засіданні 26.11.2019 року представник відповідача надав пояснення по справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Поляк О.І., Пономаренка Є.Ю., розгляд справи відкладено на 21.01.2020 року о 10 год. 30 хв..

В судовому засіданні 21.01.2020 р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник позивача, належним чином повідомлений про розгляд справи (а.с.6-9, 47 т.2 ), в судове засідання не з`явився, представника не направив, про причини неявки не повідомив.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.08.2018 року на підставі заяви фізичної особи-підприємця Овсієнко Тетяни Іванівни (клієнт) про приєднання до Умов та правил надання послуг «КУБ» (а.с. 22 том 1), акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (банк) зобов`язалось за наявності вільних обігових коштів надати клієнту строковий кредит для фінансування поточної діяльності клієнта в обмін на зобов`язання клієнта з повернення кредиту, сплати процентів та інших винагород в обумовлені цим договором терміни.

Згідно п.п.1.2, 1.3, 1.4 заяви про приєднання розмір кредиту становить 300 000 грн. Строк кредиту: 12 місяців з дати видачі коштів клієнту. Проценти (комісія за користування кредитом 2% в місяць від початкового розміру кредиту (в тому числі, при достроковому погашенні кредиту).

Укладення кредитного договору здійснюється шляхом підписання клієнтом цієї заяви шляхом накладення електронного цифрового підпису в системі «Приват 24 для бізнесу» або у сервісі «Paperless» або іншим шляхом, що прирівнюється до належного способу укладення сторонами кредитного договору.

Вказану заяву було підписано фізичною особою-підприємцем Овсієнко Тетяною Іванівною шляхом накладення електронного цифрового підпису.

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі шляхом надання відповідачу 08.08.2018р. суми кредиту в розмірі 300 000 грн. (а.с. 31 том 1), що підтверджується банківською випискою з рахунку відповідача, проте відповідач зобов`язання по кредитному договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів, згідно графіку (а.с. 22 зворотн.сторінка том 1) належним чином не виконав.

Одночасно, за користування кредитними коштами банком було нараховано проценти в сумі 12533,33 грн. З огляду на невиконання в досудовому порядку відповідачем своїх обов`язків з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом банком також було нараховано пеню в сумі 8274,70 грн.

21.01.2019 року акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" з огляду на порушення відповідачем як позичальником свого обов`язку з повернення кредитних коштів у відповідності до графіку було направлено претензію №IG8K2KUB07F99 від 14.01.2019р. з вимогою про негайне погашення заборгованості в повному обсязі (а.с.34 том 1). Повідомлено про те, що у разі незадоволення вимоги банку, останнім буде розпочато процедуру стягнення суми кредиту у передбаченому чинним законодавством розмірі.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, фізичною особою-підприємцем Овсієнко Тетяною Іванівною належним чином обов`язки перед банком в частині погашення кредитної заборгованості, сплати процентів за користування кредитом та пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань виконано не було, що і стало підставою для дострокового повернення суми кредиту в повному обсязі.

Наразі, заявлений до стягнення розмір заборгованості фізичної особи-підприємця Овсієнко Тетяни Іванівни станом на момент вирішення спору по суті підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками з рахунку відповідача. При цьому, судом враховано, що у вказаних виписках вказано про часткове погашення суми нарахованої пені в розмірі 4000 грн. обставини чого, відповідачем не заперечувались, що додатково підтверджує отримання фізичною особою-підприємцем Овсієнко Тетяною Іванівною кредитних коштів та виникнення між сторонами кредитних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що за встановлених фактичних обставин та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача кредитної заборгованості в розмірі 300 000,00 грн. та наявність підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком господарського суду з огляду на наступне.

Предметом розгляду у даній справі є кредитні правовідносини між позивачем та відповідачем на право кредитора на повернення від позичальника отриманих останнім на виконання заяви про приєднання до Умов та правил надання послуг «КУБ» кредитних коштів.

Частиною 1 ст. 634 Цивільного кодексу України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У ст. 1054 Цивільного кодексу України вказано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено ч. 2 цієї статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вже зазначалось вище судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі шляхом надання відповідачу 08.08.2018р. суми кредиту в розмірі 300 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку відповідача. Водночас, відповідач свої зобов`язання з повернення вказаної суми не виконав.

Нормами статті 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідач не надав доказів повернення ним позивачу отриманих кредитних коштів, тому колегія суддів доходить висновку, що відповідачем не спростовано наявність в нього заборгованості, а отже рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 300000,00 грн. є законним та обґрунтованим.

Що стосується посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не надано доказів заявленого розміру заборгованості, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було всесторонньо досліджено обставини справи, наявність заборгованості відповідача та її розмір позивачем доведений вищевказаними доказами, наявними в матеріалах справи, які не викликають сумнівів у їх достовірності. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не був позбавлений права та можливості спростувати наявність заборгованості на підставі належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76, 77 ГПК України, надавши суду першої інстанції платіжні документи, які сплату заборгованості та своєчасне виконання зобов`язання щодо повернення коштів в повному обсязі.

Натомість, об`єктивність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості в розмірі 300 000,00 грн. не спростована відповідачем у встановленому законом порядку, не зазначено і в апеляційній скарзі конкретних підстав, що свідчили б про неповноту встановлених обставин справи, що з огляду на принципи диспозитивності та змагальності сторін судового процесу, доводить переконливість вимог позивача, їх обґрунтованість відповідними доказами та відповідно законність рішення суду першої інстанції в цій частині.

Колегія суддів наголошує, що принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З приводу доводів апелянта про те, що строк звернення до суду про стягнення всієї суми кредиту у позивача не настав, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 2 ст.1050 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 1054 Цивільного кодексу України до кредитних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 1050 зазначеного Кодексу, якою встановлено санкцію за прострочення повернення чергової частини позики, а саме: позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, що належать йому відповідно до вимог статті 1048 Цивільного кодексу України.

У такому випадку дострокове повернення кредиту не має ознак одностороннього припинення договірних зобов`язань та є належним способом захисту порушеного права.

Судом першої інстанції було правильно враховано, що умовами згідно пунктів 3.2.8.3.1., 3.2.8.3.1.3. Умов повернення кредиту здійснюється щомісяця шляхом забезпечення клієнтом позитивного сальдо на його поточному рахунку в сумах і в дати щомісячних внесків, зазначених у Заяві. Клієнт доручає банку щомісячно у строки, зазначені в заяві, здійснювати договірне списання з його рахунків, відкритих у банку, на погашення заборгованості за послугою у кількості та розмірі, зазначеному в кредитному договорі. Згідно ст.ст.212, 651 Цивільного кодексу України при порушенні клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених цим договором, банк на свій розсуд, починаючи з 91-го дня порушення будь-якого зобов`язання, має право змінити умови договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому, банк направляє клієнту повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту (банк здійснює інформування клієнта на свій вибір або письмово, або через встановлені засоби електронного зв`язку банку та клієнта (системи клієнт-банк, інтернет-клієнт-банк, sms-повідомлення або інших). При непогашенні заборгованості за цим договором у термін, зазначений у повідомленні, вся заборгованість за кредитним договором, починаючи з наступного дня від дати, зазначеної в повідомленні, вважається простроченою.

Проте, виходячи з приписів ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України вбачається, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, а отже, і виникає право на звернення до суду за захистом шляхом стягнення всієї суми наданого кредиту.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 18.07.2018р. по справі №357/19764/15-ц.

Таким чином, з наведеного вбачається, що акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" було реалізовано право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, яка станом на день звернення до господарського суду міста Києва становила 300 000,00 грн. шляхом подання відповідного позову про стягнення вказаної суми грошових коштів.

Правомірність реалізації таким чином права, що визначене ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019р. по справі №202/26885/13-ц, а отже колегія суддів не вбачає неповноти встановлених обставин, судом першої інстанції в цій частині.

Колегія суддів зазначає, що апелянт серед іншого оскаржує рішення суду першої інстанції з підстав порушення судом норм процесуального права, що виразилося в незастосуванні приписів встановлених п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, в своїй апеляційній скарзі, скаржник просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року по справі № 910/1356/19 та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити, а не залишити його без розгляду на підставі ч. 1 ст. 278 Господарського процесуального кодексу України, як такий, що підписано особою, яка не має права підписувати його.

З даного приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що частинами 1-2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч. 1 ст. 171 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

За приписами ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Як передбачено ч. 1-3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 58 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до ч. 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Згідно ч. 1-4 ст. 61 Господарського процесуального кодексу України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначаються Цивільним кодексом України, а представництва за ордером - законодавством про адвокатуру. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю або ордером має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви.

Ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами ч. 3 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо: позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності; позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент підписання позовної заяви представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Тільний Є.В. мав право на здійснення адвокатської діяльності, що підтверджується свідоцтвом №3518 від 24.11.2017р..

На підтвердження повноважень представника (адвоката) до позовної заяви було додано довіреність на представництво інтересів Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" від 23.01.2017р..

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (ч. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, згідно п. 1 ч. 5 цієї статті суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо: заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Колегія суддів наголошує, що приписами процесуального законодавства, зокрема, встановлено обов`язок суду перевіряти наявність повноважень у представника особи, від імені якої підписано позовну заяву, але на даному етапі судом не перевіряється дійсність документів, що засвідчують відповідні повноваження.

Проте, учасники справи не позбавлені можливості під час розгляду справи оспорити належними доказами наявність, повноту або чинність повноважень особи, що здійснює представництво будь-кого з учасників даної справи.

Також, про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю або ордером особа повинна повідомити суд шляхом подання письмової заяви.

В силу приписів ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як передбачено ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналізуючи наведені норми законодавства та беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, на думку колегії суддів, надані до позовної заяви копія свідоцтва право на здійснення адвокатської діяльності №3518 від 24.11.2017р. та довіреність на представництво інтересів Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" від 23.01.2017р., яка не містять застережень щодо обмеження права представника в частині підпису та подання позовної заяви від імені позивача, є належними та допустимими доказами наявності в адвоката Тільного Є.В. відповідних повноважень.

Колегія суддів зауважує, що Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не встановлює вимоги щоб у довіреності, виданій на ім`я фізичної особи - адвоката, обов`язково зазначалося про те, що такий представник є саме адвокатом. Не містять таких приписів Господарський процесуальний кодекс України та Цивільний кодекс України, яким врегульовано питання представництва за довіреністю.

При цьому необхідно враховувати правові висновки, викладені Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 12.10.2018р. у справі №908/1101/17 про те, що в зазначеному аспекті важливим є, щоб особа, яка здійснює представництво за довіреністю, мала статус адвоката та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Тоді як довіреність визначає лише повноваження адвоката, межі наданих представникові прав та перелік дій, які він може вчиняти для виконання доручення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов від імені позивача підписано повноважною особою, а отже, підстави для залишення його без розгляду відсутні.

Відносно тверджень апелянта про те, що судом першої інстанції неправомірно взяті до уваги докази, які були подані представниками позивача всупереч порядку встановленому ст.ст. 80 та 164 ГПК України, необхідно зазначити наступне.

17.04.2019 року, представником позивача - Стадніковим Д.В. до суду першої інстанції була подана заява про долучення доказів до матеріалів справи у кількості 148 арк. (копія заяви на отримання кредиту «КУБ» від 12.06.2018 року, копія основних умов кредитування від 09.01.2018 року та виписки по руху коштів з меморіальними ордерами за період з 08.08.2018 року по 12.04.2019 року).

Крім того, представником позивача - Істамовою Іриною Володимирівною, 16.07.2019 року подано суду першої інстанції електронні докази на CD-диску, які не були надіслані Відповідачу.

Апелянт посилається на порушення позивачем приписів ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що відповідно до ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Як вбачається з наведеного, 17.04.2019 року представником позивача - Стадніковим Д.В. до суду було долучено надмірний обсяг доказів (148 арк.), серед яких були копія заяви на отримання кредиту «КУБ» від 12.06.2018 року, копія основних умов кредитування від 09.01.2018 року та виписки по руху коштів з меморіальними ордерами за період з 08.08.2018 року по 12.04.2019 року (які наявні у відповідача та доступ до яких йому не обмежувався), в свою чергу, 16.07.2019 року представником Позивача - Істамовою Іриною Володимирівною було подано електронні докази на CD-диску.

В обох випадках, застереження ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України дозволяють суду брати відповідні докази до уваги, навіть у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що навіть маючи значну частину з поданих позивачем доказів в наявності, відповідач не був позбавлений права на ознайомлення з ними в матеріалах справи.

Посилання апелянта на дані обставини є проявом надмірного формалізму, адже останній не вказує яким чином прийняття судом першої інстанції вказаних доказів вплинуло на правильність вирішення справи по суті та встановлення обставин, що мають істотне значення для справи.

Крім того, до апеляційної скарги не подано жодного доказу, що спростував би дійсність обставин, встановлених на підставі наявних в матеріалах справи доказів та ставив би під сумнів достовірність поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм (правовий пуризм) при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet V. France, заява №23805/94) ЄСПЛ зазначив, що cm. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним, з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) may рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 cm. 6 Конвенції.

У рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року у справі №910/1356/19, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Овсієнко Тетяни Іванівни

на рішення господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року у справі №910/1356/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року у справі №910/1356/19 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи №910/1356/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.01.2020 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді О.І. Поляк

Є.Ю. Пономаренко