ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року

м. Київ

Справа № 922/482/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Білоуса В.В. - головуючого, Жукова С.В., Ткаченко Н.Г.

за участю секретаря судового засідання - Кондратюк Л.М.;

представники сторін до суду не з`явились про дату, час та місце судового засідання всі учасники справи повідомлені належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго"

на постанову Східного апеляційного господарського суду

від 29.10.2019

та на ухвалу Господарського суду Харківської області

від 16.05.2019

у справі № 922/482/16

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Геронтісса і К"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пульсар-92"

про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

1. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.03.2016 у справі №922/482/16 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Пульсар-92".

2. 29.12.2017 арбітражний керуючий Кошовський Сергій Васильович звернувся до Господарського суду Харківської області із заявою про стягнення з Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" на користь ТОВ "Пульсар-92" дебіторської заборгованості у розмірі 120 000,00 грн.

Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції

3. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.05.2019 у справі №922/482/16 задоволено заяву розпорядника майна - керівника боржника (керуючого санацією) про стягнення з Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" дебіторської заборгованості; стягнуто з Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" на користь ТОВ "Пульсар-92" дебіторську заборгованість в розмірі 120 000,00грн та 1 800,00грн судового збору.

4. Адвокатське об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" з ухвалою місцевого господарського суду не погодилось та 03.06.2019 звернулось до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 16.05.2019 у справі №922/482/16 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні скарги розпорядника майна-керівника боржника Кошовського С.В. відмовити повністю.

5. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 29.10.2019 у даній справі апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

6. Оскаржувані судові рішення мотивовані наступним.

6.1 Договір про надання правової допомоги від 17.03.2015 №01/15 укладався з засновником ТОВ "Пульсар-92", як з фізичною особою, а не безпосередньо з ТОВ "Пульсар-92".

6.2 АО "Адвокатське бюро "Юргазенерго" не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання послуг за договором від 17.03.2015 №01/15 ТОВ "Пульсар-92".

6.3 Матеріали справи не містять доказів того, що адвокат Гончарова З.П. приймала доручення на надання правової допомоги ТОВ "Пульсар-92" саме від Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго". Крім того, зі змісту договору від 17.03.2015 №01/15 об`єднання уповноважене надавати правову допомогу лише в рамках кримінального провадження, доручення на участь в цивільних справах та виконавчому провадженні не надавалось, однак в рамках кримінального провадження №0005889 від 05.11.2014 ТОВ "Пульсар-92" не має жодного статусу з моменту відкриття провадження, як і немає наявності інших кримінальних проваджень за участю боржника.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

7. 28.11.2019 Адвокатське об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою від 28.11.2019 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.10.2019 та на ухвалу Господарського суду Харківської області від 16.05.2019 у справі № 922/482/16, підтвердженням чого є накладна відділення поштового зв`язку на конверті, в якому надійшла касаційна скарга.

8. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги у справі № 922/482/16 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В., судді - Ткаченко Н.Г., судді - Жукова С.В., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 04.12.2019.

9. Ухвалою Верховного Суду від 12.12.2019, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі № 922/482/16 за касаційною скаргою Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" від 28.11.2019 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.10.2019 та на ухвалу Господарського суду Харківської області від 16.05.2019. Призначено розгляд касаційної скарги на 21.01.2020 о 10:30 год.

Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими доводами особи, яка подала касаційну скаргу.

10. Не погоджуючись з прийнятою постановою, Адвокатське об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" подало касаційну скаргу, в якій останнє просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні заяви арбітражного керуючого Кошовський С.В. про стягнення з Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" на користь ТОВ "Пульсар-92" дебіторської заборгованості у розмірі 120 000,00 грн.

11. Касаційну скаргу мотивовано наступним.

11.1 У договорі від 17.03.2015 №01/15 клієнтом визначено ТОВ "Пульсар-92" в особі директора Паценкера Б.Л., діючого на підставі Статуту. Суди попередніх інстанцій помилково не прийняли до уваги те, що факт оплати боржником за надану товариству правову допомогу підтверджує прийняття послуг та відсутність претензій замовника щодо їх якості. Доказом виконання послуг є саме факт їх оплати, про що сторони дійшли згоди при укладенні цього договору.

11.2 Безпідставними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що адвокат Гончарова З.П. представляла інтереси ТОВ "Пульсар-92".

11.3 Суди попередніх інстанцій помилково встановили, що кримінальне провадження № 0005889 не стосувалось інтересів ТОВ "Пульсар-92", а тому висновки судів попередніх інстанцій про неможливість надання правової допомоги у межах кримінального провадження є безпідставними.

11.4 Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що арбітражний керуючий Кошовський С.В. в заяві про стягнення з Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" на користь ТОВ "Пульсар-92" дебіторської заборгованості у розмірі 120 000,00 грн. як на підставу звернення посилався на статтю 1212 Цивільного кодексу України, а тому неправильно застосували до спірних правовідносин статтю 906 Цивільного кодексу України.

11.5 Судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові проаналізовано договір про надання правової допомоги від 17.05.2015, тоді як такий договір було укладено 17.03.2015.

11.6 Місцевим господарським судом порушено норми процесуального права, оскільки ухвалою суду від 04.01.2018 відмовлено у задоволенні заяви розпорядника майна - керівника боржника щодо звільнення або відстрочення сплати судового збору та зобов`язано керуючого санацією Кошовського С.В. сплатити судовий збір за подання заяви, однак збір ним було сплачено лише 11.07.2018.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

12. Арбітражним керуючим Кошовським С.В. подано відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

13. Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

14. Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

15. Відповідно статті 300 Господарського процесуального кодексу України, Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

16. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

17. Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

17.1 22.02.2016 ТОВ "Геронтісса і К" звернулось до Господарського суду Харківської області із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Пульсар-92" (т.1, а.с. 4-26).

17.2 Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.03.2016 у справі №922/482/16 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Пульсар-92"; визнано розмір безспірних вимог ініціюючого кредитора в сумі 499545,00 грн; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Бідну О. І. (т.1, а.с.52-55).

17.3 Постановою Господарського суду Харківської області від 25.07.2016 у справі №922/482/16, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 у цій справі, визнано ТОВ "Пульсар-92" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; припинено повноваження розпорядника майна Бідної О.І. та призначено ліквідатором Лялюка Василя Михайловича (т.2, а.с. 240-246; т.7, а.с.56-70).

17.4 Постановою Вищого Господарського суду України від 04.04.2017 у справі №922/482/16 скасовано постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 та постанову Господарського суду Харківської області від 25.07.2016 у цій справі; справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області (т.7, а.с. 244-250).

17.5 Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.08.2017 у справі №922/482/16 задоволено клопотання розпорядника майна Бідної О.І. про дострокове припинення своїх обов`язків; припинено виконання арбітражним керуючим Бідною О.І. обов`язків розпорядника майна ТОВ "Пульсар-92"; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Кошовського С.В. (т.10, а.с. 124-127).

17.6 29.12.2017 арбітражний керуючий Кошовський Сергій Васильович звернувся до Господарського суду Харківської області із заявою про стягнення з Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" на користь ТОВ "Пульсар-92" дебіторської заборгованості у розмірі 120 000,00грн (т.30, а.с.1-13).

17.7 В матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 17.03.2015, у вступній частині якого зазначено, що він укладений між Адвокатським об`єднанням "Адвокатське бюро "Юргазенерго" в особі партнера Фесенко С.В. та ТОВ "Пульсар-92" в особі директора Паценкера Б.Л., тоді як у розділі 8 "Юридичні адреси та реквізити сторін" у графі "Клієнт" визначено: ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Дзержинським РО ХГУ УМВС України в Харківській області 29.11.2013, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , засновник ТОВ "Пульсар-92", ), та на підписі клієнта наявна печатка товариства (т.30,а.с.45,46).

17.8 Відповідно до п.1.1 цього договору клієнт має право щоденно звертатися за отриманням правової допомоги в Адвокатське об`єднання, а Адвокатське об`єднання зобов`язується надавати правову допомогу за зверненням клієнта в обсязі відповідно до п.2.1 цього договору.

17.9 У п.1.2 цього договору зазначено, що під правовою допомогою в цьому договорі сторони розуміють представництво інтересів, словесне чи в електронному вигляді надання правової інформації, консультацій, проектів документів або роз`яснень з правових питань, які пов`язані з правами та інтересами ТОВ "Пульсар-92".

17.10 У розділі 2 цього договору визначені обов`язки адвокатського об`єднання. Так, відповідно до п.2.1 цього договору адвокатське об`єднання: забезпечує правильне застосування клієнтом нормативно-правових актів та інших документів, надає керівнику пропозиції щодо вирішення правових питань, які пов`язані з діяльністю клієнта та захистом його інтересів; проводить правовий аналіз проектів актів та інших документів, наданих клієнтом. У випадку встановлення невідповідності проекту акту або іншого документу вимогам законодавства надає клієнту мотивовані пропозиції щодо приведення його у відповідність законодавству; сприяє у своєчасному прийнятті заходів щодо усунення порушень, виявлених в документах прокурорського реагування, судових рішеннях, відповідних документах правоохоронних та контролюючих органів; своєчасно надає кваліфіковану правову допомогу прав клієнту та його працівникам за всіма кримінальними провадженнями, які стосуються клієнта, а також у всіх взаємовідносинах з правоохоронними органами, органами прокуратури, підприємствами різних форм власності.

17.11 Пунктом 4.1 цього договору встановлено, що за виконання адвокатським об`єднанням своїх зобов`язань за цим договором клієнт зобов`язується щомісячно сплачувати винагороду у розмірі 20 000 грн.

17.12 Відповідно до п.4.2 цього договору винагорода виплачується в безготівковій формі на розрахунковий рахунок адвокатського об`єднання по закінченню кожного розрахункового місяця, в якому фактично була надана правова допомога.

17.13 Оплата клієнтом винагороди за цим договором підтверджує факт виконання Адвокатським об`єднанням своїх зобов`язань за договором (п.4.3 договору).

17.14 В матеріалах справи наявні платіжні доручення від 20.04.2015 №3124 на суму 20 000,00 грн, від 29.05.2015 №3153 на суму 20 000,00 грн, від 18.06.2015 №3180 на суму 20 000,00 грн, від 28.07.2015 №3216 на суму 20 000,00 грн, від 28.08.2015 №3228 на суму 20 000,00 грн, від 05.10.2015 №3251 на суму 20 000,00 грн (т.30,а.с.47-52), за якими ТОВ "Пульсар-92" перерахувало грошові кошти Адвокатському об`єднанню "Адвокатське бюро "Юргазенерго" за договором про надання правової допомоги від 17.03.2015.

18. Доводи скаржника (пункт 11.1 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

18.1 Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

18.2 За приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

18.3 Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно зі статтею 26 якого адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

18.4 Відповідно до статті 1 вказаного Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

18.5 Отже, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що договір про надання правової допомоги визначає взаємні права й обов`язки адвоката (адвокатського об`єднання) та клієнта, який звернувся за правовою допомогою, а також обсяг повноважень адвоката (адвокатського об`єднання) при здійсненні представництва інтересів клієнта, в тому числі в судах. Договір про надання правової допомоги по суті є договором про надання послуг у розумінні статті 902 Цивільного кодексу України, що узгоджується з нормами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", яка передбачає, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. В той же час, виходячи з наведених норм Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", стороною такого договору, яка безпосередньо буде надавати певний перелік погоджених сторонами послуг (правової допомоги), має бути саме адвокат, адвокатське бюро чи адвокатське об`єднання, тобто особа, що здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, передбачених Законом України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

18.6 Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

18.7 Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

18.8 Таким чином, у спірних правовідносинах обов`язковому дослідженню підлягає встановлення обставин щодо реального надання правової допомоги клієнту.

18.9 Судами попередніх інстанцій встановлено, що у самому тексті договору про надання правової допомоги від 17.03.2015 відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначається про його фіксований розмір і порядок оплати. Так, у п.4.1 цього договору встановлено, що за виконання адвокатським об`єднанням своїх зобов`язань за цим договором клієнт зобов`язується щомісячно сплачувати винагороду у розмірі 20 000 грн. Тоді як, п.4.2 цього договору встановлено, що винагорода виплачується в безготівковій формі на розрахунковий рахунок адвокатського об`єднання по закінченню кожного розрахункового місяця, в якому фактично була надана правова допомога.

18.10 Отже, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що для оплати послуг, визначених у розділі 2 договору про надання правової допомоги від 17.03.2015 №01/15, вони мають бути фактично наданими, що, зокрема встановлено у п.4.2 цього договору та вбачається зі змісту положень Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Також надані послуги мають бути підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність наданих послуг, які є підставою для їх оплати.

18.11 Таким чином, підставою оплати наданої правової допомоги клієнту за умовами договору від 17.03.2015 є фактичне її надання, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами, які б підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону наданих послуг, їх справжність, економічну вигоду й ділову мету. Без цього неможливо перевірити факт надання правової допомоги та встановити підставність і правомірність її оплати боржником.

18.12 Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

18.13 Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

18.14 Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

18.15 Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

18.16 З огляду на викладене, з урахуванням обставин, що склались у даній справі та особливостей провадження у справі про банкрутство, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що послуги надавались ОСОБА_2 , який є учасником товариства, як фізичній особі з приводу його власних інтересів, що свідчить про безпідставність перерахування коштів АО "Адвокатське бюро "Юргазенерго" товариством, а сам факт оплати послуг боржником не є безумовним доказом надання правової допомоги ТОВ "Пульсар-92" та підлягає доказуванню в загальному порядку. Також. судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що

19. Доводи скаржника (пункт 11.2 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

19.1 З огляду на імперативні приписи статті 300 Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні спору, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

19.2 При цьому, доводи, викладені у касаційній скарзі (пункт 11.2 постанови), зводяться до незгоди із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та наданою оцінкою доказів, наявних у матеріалах справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

20. Доводи скаржника (пункт 11.3 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

20.1 Як встановлено судами попередніх інстанцій згідно листа від 04.08.2018, наданого Холодногірським відділом Головного управління національної поліції в Харківській області, ТОВ "Пульсар-92" не має жодного статусу у рамках кримінального провадження №0005889 з моменту відкриття провадження до цього часу (т.30а, а.с.8).

20.2 Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що в судовому засіданні апеляційної інстанції представник скаржника зазначив, що у межах цього кримінального провадження надавались послуги ОСОБА_2 як засновнику ТОВ "Пульсар-92" у зв`язку з незаконним продажом майна товариства.

20.3 Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що у межах кримінального провадження послуги ТОВ "Пульсар-92" за договором про надання правової допомоги від 17.03.2015 не могли бути надані, зокрема, з тих підстав, що у відповідності до вимог чинного законодавства юридична особа, створена за рахунок внесених часток його учасників, не ототожнюється з її засновниками (учасниками) та в процесі здійснення господарської діяльності несе відповідальність за своїми зобов`язаннями і не наділена правом здійснювати розрахунки за зобов`язаннями учасників такого товариства (зокрема за надану їм правову допомогу).

21. Доводи скаржника (пункт 11.4 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

21.1 За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

21.2 Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

21.3 Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

21.4 Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

21.5 Статтею 20 Господарського кодексу України також передбачено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

21.6 За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

21.7 Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 зазначеного Кодексу).

21.8 Отже, у розумінні наведених положень правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом відкриття провадження у справах здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

21.9 Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

21.10 Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

21.11 Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

21.12 Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти Украни" вд 05.04.2005).

21.13 Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

21.14 Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.

21.15 Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

21.16 Таким чином, суди попередніх інстанцій, оскільки матеріали справи не містять жодних первинних документів та допустимих доказів, які б свідчили про те, що АО "Адвокатське бюро "Юргазенерго" надавало ТОВ "Пульсар-92" юридичні послуги, які б фактично були отримані останнім, та зважаючи на наявність належних доказів здійснення фактичної оплати послуг у розмірі 120 000,00 грн за цим договором, що підтверджується платіжними дорученнями (т.30,а.с.47-52), і закінчення строку дії цього договору 31.12.2015, дійшли обґрунтованого висновку, що єдиним реальним способом захисту порушеного права банкрута та повернення його грошових коштів, є задоволення заяви керуючого санацією ТОВ "Пульсар-92" про стягнення з АО "Адвокатське бюро "Юргазенерго" дебіторської заборгованості у розмірі 120 000,00 грн на підставі норм законодавства, що регулюють надання послуг.

22. Доводи скаржника (пункт 11.5 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

22.1 Відповідно статті 309 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

22.2 Оскільки зазначення судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові датою договору про надання правової допомоги 17.05.2015 а не 17.03.2015 не впливає на правильність висновків апеляційного суду, оскільки із встановлених судами обставин не вбачається про укладення сторонами двох договорів про надання правової допомоги. Таку описку можна виправити у спосіб, визначений процесуальним законом.

23. Доводи скаржника (пункт 11.6 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

23.1 Як вже було зазначено, 29.12.2017 арбітражний керуючий Кошовський Сергій Васильович звернувся до Господарського суду Харківської області із заявою про стягнення з Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" на користь ТОВ "Пульсар-92" дебіторської заборгованості у розмірі 120 000,00 грн.

23.2 Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.01.2018 у даній справі відмовлено в задоволенні клопотання розпорядника майна-керівника боржника щодо звільнення або відстрочення сплати судового збору. Зобов`язано розпорядника майна-керівника боржника надати докази сплати судового збору за подання заяви.

23.3 Як вбачається із матеріалів справи (том 30 а.с.85), керуючим санацією Кошовським С.В. сплачено судовий збір за подання вказаної заяви 11.07.2018.

23.4 Разом з тим, як вбачається із встановлених судами фактичних обставин, розгляд вказаної заяви неодноразово відкладався та матеріали даної справи направлялися до судів вищих інстанцій.

23.5 Розгляд зазначеної заяви судом першої інстанції по суті здійснено 16.05.2019, тобто після сплати керуючим санацією Кошовським С.В..

23.6 Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 11 Господарського процесуального кодексу України.

23.7 Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

23.8 Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності в основі якого лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

23.9 Принцип юридичної визначеності полягає в тому, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового для виконання рішення лише для того, щоб домогтися перегляду справи та її нового вирішення. Перегляд рішень судами вищих інстанцій не має розглядатися як прихований засіб оскарження і лише ймовірність існування двох поглядів щодо предмету розгляду не може бути підставою для повторного розгляду справи. Відхід від цього принципу може бути виправданий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі та непереборні обставини (рішення ЄСПЛ від 24.07.2003 у справі "Рябих проти Росії").

23.10 У рішенні ЄСПЛ у справі "Сутяжник проти Росії" зроблено висновок про те, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру, зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму.

23.11 Під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд (рішення ЄСПЛ у справі "Салов проти України").

23.12 Згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі "Волчлі проти Франції", "ТОВ "Фріда" проти України").

23.13 Аналіз наведеного свідчить, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи. Вказане кореспондується із нормами статті 309 Господарського процесуального кодексу України частиною другою якої передбачено, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

23.14 Скасування судового рішення лише з підстав встановлення факту процесуального порушення, яке жодним чином не вплинуло та не могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення є ніщо іншим як проявом правового пуризму.

23.15 Визначаючи найбільш доцільний спосіб виправлення таких помилок, необхідно дотримуватися справедливого балансу між захистом прав особи і принципом юридичної визначеності, який є одним із фундаментальних аспектів верховенства права і передбачає повагу до принципу res judicata.

23.16 Втім така помилка суду першої інстанції не вплинула на результат розгляду цієї справи, оскільки не впливає на законність та обґрунтованість ухваленого рішення, яке прийнято по суті правильно. Тому скасування судових рішень судів попередніх інстанцій лише з вказаних підстав, було б відступом від принципу правової визначеності та проявом правого пуризму.

24. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

25. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

26. У справі, що розглядається, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

27. Відповідно статті 309 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

28. Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

29. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції та ухвала суду першої інстанції таким вимогам закону відповідають.

30. Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

31. Вказані вимоги судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних постанови та ухвали були дотримані.

32. Оскільки підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та ухвали суду першої інстанції немає, то судовий збір за подачу касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Адвокатського об`єднання "Адвокатське бюро "Юргазенерго" від 28.11.2019 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.10.2019 та на ухвалу Господарського суду Харківської області від 16.05.2019 у справі 922/482/16 залишити без задоволення.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.10.2019 та ухвалу Господарського суду Харківської області від 16.05.2019 у справі 922/482/16 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Білоус

Судді С. В. Жуков

Н. Г. Ткаченко