СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2020 р. Справа № 913/344/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя Тарасова І.В.

за участі секретаря судового засідання Крупи О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Агродар" (вх.№3473 Л/2) на рішення Господарського суду Луганської області від 10.10.2019 у справі № 913/344/19 (прийняте у приміщенні Господарського суду Луганської області суддею Лісовицьким Є.А., повне рішення складено 11.10.2019)

за позовом Фермерського господарства "Васильок - 2018", м.Сватове Луганської області,

до Селянського фермерського господарства "Агродар", с.Новоселівське Сватівського району Луганської області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1 , с. Новомикільське Кремінського району Луганської області,

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2019 року Фермерське господарство "Васильок - 2018" звернулось до Господарського суду Луганської області з позовом про визнання недійсним договору інвестування від 26.12.2017, укладеного між Селянським фермерським господарством "Васильок" та Селянським фермерським господарством "Агродар", предметом якого є земельна ділянка загальною площею 6,8394 га із кадастровим номером :26:005:0120, що знаходиться на території Куземівської сільської ради.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 10.10.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій погодився з рішенням суду про відмову в позові, однак підстави та мотиви відмови позивачу в заявлених позовних вимогах вважає помилковими і в цій частині оскаржує рішення суду. Просить скасувати рішення суду в частині мотивів відмови позивачу в позові, ухвалити нове рішення у мотивувальній частині, відмовивши позивачу у задоволенні позову через необґрунтованість позовних вимог.

Скарга обґрунтована тим, що суд відкрив провадження за позовом особи, яка не є стороною договору інвестування і не надала доказів того, що її право вказаним договором порушене. Суд безпідставно погодився з критичною оцінкою позивача договору інвестування, укладеного СФГ «Васильок» з СФГ «Агродар» 26.12.2017. Висновок щодо спотворення сторонами визначення інвестиційної діяльності як такої не базується на доказах і аналізі фактів, а є лише результатом хибного уявлення про правову природу інвестиційного договору. Відмовляючи у позові ФГ «Васильок-2018», суд не надав оцінку акту приймання-передачі земельної ділянки до договору від 26.12.2017, підписаного СФГ «Васильок» і СФГ «Агродар» 26.12.2017, не звернув уваги на підписання актів інвестиційних виплат тощо. Крім того, суд посилається на державну реєстрацію іншого речового права - інвестиційного договору за реєстраційним номером 161735572 від 01.04.2019 державним реєстратором Дуднік Л.Б. Цей факт, на думку відповідача, свідчить, що договір відбувся.

Також, як зазначає заявник апеляційної скарги, суд розглянув справу 10.09.2019 не повідомивши відповідача про час та місце її розгляду.

04.12.2019 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11454), в якому позивач проти апеляційної скарги заперечує, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції слушно дійшов висновку, що у даних спірних правовідносинах присутній намір СФГ "Агродар" укласти удаваний правочин, з огляду на те, що СФГ "Агродар" намагалося приховати дійсний договір суборенди (правовідносини суборенди) під правовідносинами інвестування, спотворюючи її об`єктивну правову природу. З іншого боку, судом першої інстанції було встановлено порушення процедури укладення договору суборенди внаслідок відсутності як державної реєстрації зазначеного договору, так і відсутності згоди власника земельної ділянки на її передання в суборенду, що в свою чергу призвело до визнання договору неукладеним.

16.01.2020 до суду від відповідача надійшли додаткові документи (вх.№389).

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Луганської області від 01.07.2019 відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 28.07.2019 закрито підготовче провадження у справі №913/344/19 та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.09.2019.

Відповідно до ч.2 ст.185 ГПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 02.10.2019 провадження у справі № 913/344/19 зупинено до вирішення питання про відвід судді Лісовицького Є.А.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 07.10.2019 поновлено провадження у справі № 913/344/19. Судове засідання призначено на 10.10.2019.

Ухвала направлена учасникам справи 07.10.2019, що підтверджується штемпелем канцелярії Господарського суду Луганської області та отримана, зокрема, відповідачем 10.10.2019 (а.с.17 т.2), тобто в день призначення судом судового засідання, в якому Господарським судом Луганської області було прийнято оскаржуване рішення.

Обставини щодо скороченого терміну призначення справи до розгляду судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні обґрунтовані не були. Натомість описова частина оскаржуваного судового рішення містить посилання на те, що відповідач та третя особа правом на участь у судовому засіданні 10.10.2019 свого повноважного представника не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.1-4, 6 ст.120 ГПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Колегія суддів зазначає, що судом було направлено ухвалу суду про поновлення провадження у справі та призначення її до розгляду на 10.10.2019 на адресу відповідача: Луганська область, Сватівський район, с.Новоселівське, в той час як в матеріалах справи наявний ордер представника відповідача - адвоката Акользіної М.В. з зазначенням адреси у м.Харків (а.с.189 т.1), а також заява про ознайомлення з матеріалами справи наведеного представника з зазначенням номеру телефону (а.с.188 т.1) по яким суд мав можливість направити ухвалу суду та передати телефонограму з метою належного повідомлення відповідача про наступне судове засідання. Проте, в матеріалах справи відсутні докази направлення ухвали суду від 07.10.2019 на адресу представника у м.Харків, або телефонограми про повідомлення відповідача про призначення розгляду справи на 10.10.2019. В зв`язку з чим, колегія суддів зазначає, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, в якому прийнято оскаржуване рішення.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги пояснення представника позивача щодо обмеженості суду строком розгляду справи встановленого ч.2 ст.185 ГПК України, з огляду на те, що дані обставини були відомі суду на момент зупинення розгляду справи і він мав можливість одразу повідомити учасників справи про дату та час наступного судового засідання, оскільки зупинення провадження у справі, згідно положень п.5 ч.1 ст.228 ГПК України, є правом, а не обов`язком суду.

Крім того, судом не були враховані положення ч.6 ст.120 ГПК України. Безумовно процесуальним законом визначено строк кожної судової процедури, недотримання судом такого строку не може свідчити про порушення останнім встановленого строку, оскільки у деяких випадках тривалість судових процедур збільшується зважаючи, зокрема, на складність справи, обсяг порушених у ній правових питань, кількість поданих скарг і т.п.

Головне завдання суду (в такому випадку) забезпечити судовий розгляд у строк "розумний", тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, вирішення справи, з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням викладеного, твердження скаржника про порушення господарським судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення знайшли своє підтвердження через що колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Луганської області від 10.10.2019 у справі № 913/344/19 слід скасувати.

Розглядаючи по суті подану позовну заяву колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 15.03.2014 між ОСОБА_2 , орендодавцем, та Селянським фермерським господарством "Васильок", орендарем, укладено договір оренди землі №16, згідно з яким орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Куземівської сільської ради та належить ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 12.10.2005 (а.с.18 т.1).

Відповідно до п.2.1. договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 6,8394 га, яка має кадастровий номер :26:005:0120.

Згідно з п.2.4. договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 134711,38 грн. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки вказана з урахуванням коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки ріллі згідно постанови КМУ від 31.10.2011 №1185. (п.2.4. договору).

Умовами п.3.1. договору встановлено, що договір складено сторонами терміном на десять років.

Відповідно до п.3.4. договору цей договір набирає чинності з дня його підписання та державної реєстрації.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що за користування вказаною в договорі земельною ділянкою орендар сплачує орендодавцю щороку орендну плату у грошовій або натуральній формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки - 4041,34 грн на рік.

Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору не пізніше як у терміни від 01 листопада до 30 грудня кожного року (п.4.3. договору).

Договір зареєстровано реєстраційною службою Сватівського районного управління юстиції, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 09.04.2014 №5288617, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер витягу №20252898 від 09.04.2014 (а.с.20 т.1).

За актом прийому-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки) за договором оренди від 15.03.2014 №16, підписаного сторонами, орендодавець передав зазначену земельну ділянку орендарю в оренду (а.с.19 т.1).

26.12.2017 між Селянським фермерським господарством "Васильок", учасник, та Селянським фермерським господарством "Агродар", інвестор, підписано договір інвестування, згідно з яким інвестор здійснює інвестиційну діяльність у відповідності до цільового використання земель сільськогосподарського призначення шляхом вкладення інвестицій: власних, позичкових та залучених матеріальних та нематеріальних активів в землі сільськогосподарського призначення, що належать учаснику на праві власності /оренди. З дати початку строку дії інвестиційної програми інвестор отримує право користування вказаною земельною ділянкою в повному обсязі, в т.ч. з метою сільськогосподарського товарного виробництва (а.с.21-22 т.1).

Згідно з п.2.2. договору інвестування об`єкт інвестування - земельна ділянка площею 6,8394 га, на території Куземівської сільської ради Сватівського району Луганської області, кадастровий номер :26:005:0120. Зазначена земельна ділянка належить учаснику на праві оренди відповідно до договору оренди №16 від 15.03.2014. Земельна ділянка знаходиться за межами населених пунктів і обліковується відповідною сільською радою.

Строк дії інвестиційної програми - з 26.12.2017 до 09.04.2024 (п. 2.3. договору).

Відповідно до п.3.1. договору інвестування інвестор зобов`язався виконувати інвестиційну діяльність, залучаючи матеріальні вкладення в обсязі, самостійно визначеному інвестором, шляхом здійснення товарного сільськогосподарського виробництва на землях, які є об`єктом інвестиційної програми.

Пунктом 3.4. договору інвестування інвестор зобов`язався використовувати в господарській діяльності землю, що є об`єктом інвестиційної програми, для вирощування сільськогосподарських культур з урахуванням агрономічних технологій стосовно кожної окремої культури.

Згідно з п.3.5. договору інвестування інвестор зобов`язався своєчасно та в повному обсязі здійснювати виплату, що визначена п.6.1.-6.3. договору.

Відповідно до п.5.1. договору інвестування сільськогосподарська продукція та доходи, одержані в результаті інвестиційної діяльності, що є предметом договору, належать в повному обсязі інвестору, як господарюючому суб`єкту, що здійснює вирощування сільгоспкультур на землях, що є об`єктом інвестиційної програми.

Умовами п.6.1. договору інвестування передбачено, що інвестор зобов`язується здійснювати інвестиційну виплату за кожен рік дії інвестиційної програми в розмірі _____ гривень.

Державна реєстрація речового права за договором інвестування від 26.12.2017, була проведена державним реєстратором Сватівської районної державної адміністрації Луганської області Дудник Л.Б. 29.03.2019, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер витягу №161739221 від 01.04.2019 (а.с.27 т.1).

За актом приймання-передачі від 26.12.2017 до договору інвестування від 26.12.2017, підписаного сторонами, учасник передав на період тривання інвестиційної програми зазначену земельну ділянку інвестору (а.с.28 т.1).

Колегія суддів дослідивши матеріали справи приходить до висновку про необґрунтованість доводів СФГ «Агродар» виходячи з наступного.

Апелянт в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивач не є стороною оскаржуваного договору. Крім того, на думку відповідача, не вбачаються підстави вважати договір інвестування удаваним правочином, оскільки сторони договору при укладенні та виконанні договору інвестування керувались положеннями Закону України "Про інвестиційну діяльність" та Цивільним кодексом України.

Відповідно до Статуту Фермерського господарства «Васильок-2018» (ідентифікаційний код юридичної особи 21809154), Фермерське господарство «Васильок-2018» є юридичною особою, старе найменування якого було Селянське (Фермерське) господарство «Васильок» (перейменоване у зв`язку з приведенням найменування у відповідність до вимог до написання найменування юридичної особи, її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, крім організації профспілки, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 05.03.2012 №368/5 (а.с.102-124 т.1).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 15.03.2014 ідентифікаційний код юридичної особи - Селянського (Фермерського) господарства «Васильок» був 21809154 (а.с.41-43 т.1).

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 12.03.2019 вбачається, що ідентифікаційний код юридичної особи - Фермерського господарства «Васильок-2018» є 21809154 (а.с.33-35 т.1).

Тобто, ідентифікаційний код юридичної особи є тотожнім.

Згідно з пунктом 6 Положення «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. N 118 ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до п.1-3 ч.2 ст. 9 наведеного Закону в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: найменування юридичної особи, у тому числі скорочене (за наявності); ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (далі - ідентифікаційний код); 3) організаційно-правова форма.

Згідно ч.1 ст.10 Закону якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Враховуючи те, що статутом Фермерського господарства «Васильок-2018» визначено те, що старе найменування господарства було Селянське (Фермерське) господарство «Васильок» (перейменоване у зв`язку з приведенням найменування у відповідність до вимог до написання найменування юридичної особи), ідентифікаційний код юридичної особи залишився незмінним - 21809154, посилання відповідача на те, що позивач не являється стороною оскаржуваного договору, останнім не надано належних доказів того, що ФГ «Васильок-2018» являється правонаступником прав та обов`язків СФГ «Васильок», є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 16, 20 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких в тому числі відноситься і визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Позивач у даній справі просить визнати недійсним договір інвестування від 26.12.2017, вважає його удаваним, оскільки він містить ознаки іншого правочину - договору суборенди земельної ділянки.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З вчиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети. Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити - чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме правочин.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Отже, для визнання договору інвестування від 26.12.2017 удаваними, а саме договором оренди (суборенди), позивачем має бути доведена спрямованість волі обох сторін договору на породження правовідносин саме за договором оренди; приховання відносин за договором оренди (суборенди) під договором інвестування.

При цьому для задоволення позову необхідно встановити не лише те, що правочин є удаваним, але й наявність порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема Касаційним господарським судом у постановах від 04.07.2018 у справі № 916/935/17, від 14.01.2020 у справі № 904/4009/18 та Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі №916/933/17.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи "в парі" з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 ЦК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що зміст оспорюваного договору та його правова природа не залежать від його назви. Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути, кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності.

Частинами 2, 3 ст.2 наведеного Закону визначено, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей.

Об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права (с.4 Закону).

Згідно зі ст. 5 Закону суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора.

Відповідно до ст. 326 ГК України інвестиціями у сфері господарювання визнаються довгострокові вкладення різних видів майна, інтелектуальних цінностей та майнових прав в об`єкти господарської діяльності з метою одержання доходу (прибутку) або досягнення іншого соціального ефекту.

Умовами договору інвестування від 26.12.2017 (п.2.1. договору) передбачено, що інвестор (відповідач) здійснює інвестиційну діяльність у відповідності до цільового використання земель сільськогосподарського призначення шляхом вкладення інвестицій: власних, позичкових та залучених матеріальних та нематеріальних активів в землі сільськогосподарського призначення, що належать учаснику (позивачу) на праві власності/оренди. З дати початку строку дії інвестиційної програми інвестор отримує право користування вказаною земельною ділянкою в повному обсязі, в т.ч. з метою сільськогосподарського товарного виробництва.

Також в договорі інвестування зазначено, що земельна ділянка площею 6,8394 га, на території Куземівської сільської ради Сватівського району Луганської області, кадастровий номер :26:005:0120 належить позивачу на праві оренди відповідно до договору оренди №16 від 15.03.2014.

Зміст розділу 4 договору інвестування свідчить про наділення ФГ "Васильок" обов`язком надання інвестору права безперешкодного доступу до земельних ділянок, не укладати угоди з іншими третіми особами щодо користування землею, сплачувати орендну плату власнику землі та підписувати акти щодо інвестиційних виплат.

За таких обставин, суд зазначає, що передача права користування, передбачена п.2.1. договору, є ознакою орендних правовідносин та не відповідає визначенню інвестиційної діяльності, для якої притаманне забезпечення учасником реалізації інвестицій, а не усунення його від цієї діяльності. Право користування землею, яке є інвестицією (цінністю), може передаватись інвестором для здійснення інвестиційної діяльності, але за договором від 26.12.2017 інвестор (відповідач), навпаки, отримує таке право користування.

Таким чином, ФГ "Васильок" фактично передало СФГ "Агродар" 6,8394 га землі, яку орендувало у ОСОБА_2 , та самостійно не здійснювало сільськогосподарського товарного виробництва за рахунок залучених відповідачем інвестицій, тобто воля сторін, насправді, була спрямована на встановлення не правовідносин з інвестиційної діяльності, а суборендних правовідносин, оскільки: відбулась передача об`єкта суборенди (сторонами підписаний акт приймання-передачі землі від 26.12.2017); оспорюваний договір має умови щодо користування відповідачем земельною ділянкою за плату (п. 6.1, п. 6.2); відповідач наділений правом користувача землею (п. 2.1 договору); договором передбачені обов`язки відповідача з використання земельної ділянки (розділ 3 договору).

Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відтак, до спірного правочину слід застосовувати норми Закону України "Про оренду землі" у редакції станом на час підписання оспорюваного договору інвестування.

Відповідно до абз.1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (абз.1 ст. 4 Закону України "Про оренду землі").

Згідно з абз.1 ст.5 Закону України "Про оренду землі" орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про оренду землі" (в редакції станом на час підписання оспорюваного договору інвестування) орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. За згодою сторін договір суборенди земельної ділянки посвідчується нотаріально.

Згідно зі ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частинами 1, 2 ст.15 цього Закону передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Таким чином, на відміну від договору інвестування, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

При цьому, правовими наслідками укладення договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Відповідно до ч.2, 3 ст.180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається зі змісту підписаного договору інвестування, в договорі відсутня істотна умова договору, а саме, ціна договору.

Так, в п.6.1. договору інвестування передбачено, що інвестор зобов`язується здійснювати інвестиційну виплату за кожен рік дії інвестиційної програми, проте відсутній погоджений сторонами розмір виплати, індексація, спосіб та умови розрахунків, строки, порядок її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 Земельного кодексу України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Об`єкти, речові права на які підлягають державній реєстрації, передбачені в ч.1 ст.5 цього Закону.

Отже, наслідком відсутності державної реєстрації речового права на нерухоме майно є невиникнення його в особи, яка набула таке майно. Підставою для недійсності правочину така обставина не може бути.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відтак, правочин, який підлягає обов`язковій державній реєстрації і не був зареєстрований, вважається неукладеним.

Момент укладення договору визначається в ст.640 ЦК України.

Як підтверджується матеріалами справи, а саме, поясненнями третьої особи (а.с. 197-199 т.2), при укладанні оспорюваного договору від власниці землі ОСОБА_2 не було одержано письмову згоду на передачу земельної ділянки у фактичне користування СФГ "Агродар".

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача стосовно здійснення ним державної реєстрації речового права за договором інвестування, з огляду на те, що ним була проведена державна реєстрація речового права за договором інвестування, а не реєстрація договору суборенди згідно ст.8 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на час підписання оспорюваного правочину) та права суборенди згідно положень ч.1 ст.4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що державна реєстрація речового права за договором інвестування від 26.12.2017, була проведена державним реєстратором Сватівської районної державної адміністрації Луганської області Дудник Л.Б. лише 29.03.2019.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до п.2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв`язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Аналіз змісту наведених норм дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Недійсними можуть бути визнані лише укладені договори.

Вказане свідчить про здійснення відповідачем землекористування без законних підстав та порушення прав позивача щодо користування ним земельною ділянкою площею 6,8394 га на території Куземівської сільської ради Сватівського району Луганської області, кадастровий номер :26:005:0120. Припинення орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки та передача третім особам права користування виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем.

Проте, колегія суддів зазначає, що позивач не звернув уваги на те, що договір від 26.12.2017 не пройшов державної реєстрації у встановленому порядку. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), в зв`язку з чим у задоволенні позову про визнання недійсним договору від 26.12.2017 слід відмовити.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є такою, що підлягає задоволенню частково, в зв`язку з чим рішення Господарського суду Луганської області від 10.10.2019 у справі № 913/344/19 слід скасувати, як таке, що прийнято з порушенням норм процесуального права та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись статтями 269, 270, п.2 статті 275, п.3 ч.3 статті 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Агродар" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Луганської області від 10.10.2019 у справі № 913/344/19 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.01.2020.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль

Суддя І.В. Тарасова