Справа № 925/1600/16
16.01.2020 Верховний Суд складом об`єднаної палати Касаційного господарського суду прийняв постанову, у якій дійшов правового висновку, що "при розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважає, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали апеляційної скарги на предмет їх відповідності статтям 258, 259 ГПК України, та за відсутності підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи для відмови у відкритті апеляційного провадження з інших підстав, відкриває апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи та має належним чином дослідити і встановити, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги. Якщо ж при цьому судом апеляційної інстанції буде встановлено, що права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права, інтереси та (або) обов`язки у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд не позбавлений права закрити апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України."
Цей висновок викладений також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 62/112, від якого Верховний Суд у даній справі відмовився відступити.
Верховний Суд дійшов викладеного вище висновку, розглядаючи касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ТОВ "Озірнянський комбікормовий завод" (Скаржник) на рішення Господарського Черкаської області від 21.02.2017
Зазначеним рішенням у цій справі з Відповідача на користь Позивача стягнуто борг зі штрафними санкціями.
Звертаючись з апеляційною скаргою, Скаржник, який не був учасником справи, обґрунтував своє право на апеляційне оскарження тим, що Відповідач має перед ним заборгованість за договором поставки, про стягнення цього боргу прийнято судове рішення в іншій справі і видано наказ, а наявність боргу Відповідача перед Позивачем у цій справі негативно впливає на інтереси Скаржника, оскільки вимоги кредиторів задовольняються пропорційно, отже рішення у цій справі безпосередньо впливає на права Скаржника.
Отже, скасовуючи ухвалу апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, обґрунтованою посиланням на такі обставини, Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд не мав права на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження робити висновок про те, що рішення місцевого суду не є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки Скаржника.
З прийнятим Верховним Судом судовим рішенням у цій справі не погоджуємось з таких підстав:
1. Висновок Верховного Суду заснований на тій помилковій думці, що вирішення питання про те, чи оскаржене рішення прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки незалученої до участі у справі особи в усіх випадках потребує дослідження доказів, що неможливо на стадії відкриття апеляційного провадження, натомість можливо тільки на стадії апеляційного розгляду.
Верховний Суд не врахував, що для висновку про те, чи вирішено оскаржуваним рішенням суду першої інстанції про права, інтереси та (або) обов`язки незалученої до участі у справі особи, необхідним є вирішення двох питань:
- питання права - чи стверджувані скаржником обставини, у випадку їх підтвердження, дають підстави для висновку про те, що рішення прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника? Відповідь на це питання не потребує дослідження доказів, натомість вимагає аналізу правових норм.
- питання факту - чи дозволяють подані докази або інші засоби доказування встановити зазначені вище стверджувані скаржником обставини?
Розмежування питань права і питань факту у цій ситуації має значення також для визначення певної стадійності: спочатку суд повинен вирішити питання права і дійти висновку, чи мають значення стверджувані скаржником обставини, а потім питання факту - чи підтверджуються ці обставини. Від відповіді на перше запитання залежить питання належності доказів, адже якщо стверджувані скаржником обставини, навіть у випадку їх підтвердження, не дозволяють дійти висновку, що рішення прийнято про його права, інтереси та (або) обов`язки, то немає потреби ці обставини встановлювати і, відповідно, будь-які докази на підтвердження цих обставин є неналежними, що виключає необхідність їх одержання, дослідження та оцінки.
У справі, що розглядається, Скаржник обґрунтовував своє твердження про те, що оскаржуване рішення прийнято про його права, інтереси та (або) обов`язки тим, що оскаржуваним рішенням стягнуто борг з Відповідача, стосовно якого він також є кредитором за іншим зобов`язанням. Апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, дійшов обґрунтованого висновку у питанні права, а саме, що стверджувані обставини не вказують на те, що рішення прийнято про права, інтереси та (або) обов`язки Скаржника. Отже, подання, дослідження і оцінка доказів обставин того, що Скаржник, є кредитором Відповідача за іншим зобов`язанням, вже не має значення у цій справі.
Таким чином, апеляційний суд міг дати і дав відповідь на питання права, у зв`язку з чим відповідь на питання факту у цій справі виявилась нерелевантною, а відповідно і відпала потреба у дослідженні доказів.
Варто відзначити, що у господарському судочинстві це не єдиний випадок, коли суд може на стадії вирішення питання про прийняття заяви чи скарги, вирішувати питання права. Так, наприклад, суд касаційної інстанції може відмовити у відкритті касаційного провадження в окремих випадках, якщо дійде висновку, що правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (пункт 2 частини другої статті 293 ГПК України).
2. Власне юридична конструкція частини другої статті 261 ГПК України передбачає, що питання про те, чи оскаржуване судове рішення суд ухвалив про права, інтереси та (або) обов`язки особи, не залученої до участі у справі, апеляційний суд вирішує як правило на стадії відкриття апеляційного провадження, а не за результатами апеляційного розгляду.
Навіть посилання Верховного Суду у своєму висновку на те, що якщо "судом апеляційної інстанції буде встановлено, що права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права, інтереси та (або) обов`язки у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд не позбавлений права закрити апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України" не спростовує викладених вище аргументів.
Закриття апеляційного провадження, передбачене статтею 264 ГПК України, можливе не тільки під час апеляційного розгляду, а й до його початку, коли докази фактичних обставин справи за логікою, покладеною в основу висновку Верховного Суду, не досліджуються.
На це вказує також техніка викладення нормативного матеріалу у Кодексі, адже статтю 264 поміщено у § 2 "Відкриття апеляційного провадження", а не у § 3 "Апеляційний розгляд".
Закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України є таким чином скоріше засобом виправлення помилки, а не шляхом, яким повинні йти апеляційні суди за загальним правилом, як на це їм вказав Верховний Суд.
3. Висновок Верховного Суду містить у собі парадокс.
Колегія, яка передала справу на розгляд об`єднаної палати, звернула увагу на те, що "[б]ез доведення обставин, що суд першої інстанції ухвалив рішення про права, інтереси та (або) обов`язки не залученої особи, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для з`ясування причин пропуску, поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою після спливу річного строку з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення".
Парадокс, який закладається висновком Верховного Суду, полягає в тому, що у випадку подання апеляційної скарги особою, яка не була залучена до участі у справі і яка стверджує про прийняття судом першої інстанції рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, процесуальне питання строку на апеляційне оскарження є наперед вирішене. Процесуальне право не містить презумпції знання особи про судове рішення у справі, учасником якої ця особа не є. Тому в окресленій вище ситуації скаржник практично завжди користується правом на поновлення строку на апеляційне оскарження, яке він мав би лише у тому випадку, якщо оскаржуване рішення прийняте про його права, інтереси та (або) обов`язки особи. Однак, за висновком Верховного Суду, апеляційний суд не має можливості перевірити, чи має скаржник право на поновлення строку, оскільки не має права зробити висновок про те, чи прийняте оскаржуване рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, на стадії відкриття апеляційного провадження, тобто саме тоді, коли вирішується питання про існування підстав для поновлення строку.
4. Вирішення апеляційним судом питання про те, чи ухвалив місцевий господарський суд рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, не залученої до участі у справі, на стадії відкриття апеляційного провадження не порушує права особи на доступ до суду і не створює ситуації, у якій судову помилку неможливо виправити.
У випадку, якщо апеляційний суд помилково відмовить у відкритті апеляційного провадження, засновуючи своє рішення на висновку у питанні права (тобто на тому, що стверджувані скаржником обставини, навіть у випадку їх підтвердження, не дають підстав для висновку про те, що рішення прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника), скаржник має право подати касаційну скаргу на таку ухвалу апеляційного суду. Верховний Суд як суд права, матиме можливість зробити правильний висновок у цьому питанні права і скасувати незаконну ухвалу.
У випадку ж якщо апеляційний суд помилково відмовить у відкритті апеляційного провадження, засновуючи своє рішення на висновку у питанні факту (тобто на тому, що стверджувані скаржником обставини, у випадку їх підтвердження, хоча і дають підставу для висновку про те, що рішення прийняте про ухвалив про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, однак подані скаржником докази не дозволяють їх встановити), скаржник також має право подати касаційну скаргу на таку ухвалу апеляційного суду, якщо апеляційний суд порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення цих обставин, що може бути підставою для скасування незаконної ухвали Верховним Судом (частина третя статті 310 ГПК України).
5. Висновок Верховного Суду орієнтує суди на порушення принципу res judicata.
Помилкове відкриття апеляційного провадження за скаргою особи, про права, інтереси та (або) обов`язки якої суд першої інстанції очевидно не приймав рішення, з наступним закриттям цього апеляційного провадження, не є просто зайвою процесуальною дією. Воно порушує принцип остаточності судового рішення. Адже у цій ситуації судове рішення, яке набрало законної сили і, можливо, знаходиться на примусовому виконанні, не вважатиметься таким, що набрало законної сили аж до закриття апеляційного провадження (частина друга статті 241 ГПК України). Це створює підґрунтя для зловживань, спрямованих на перешкоджання примусовому виконанню законних судових рішень.
Право апеляційного суду визнати зловживанням процесуальними правами подання апеляційної скарги особою, про права, інтереси та (або) обов`язки якої суд першої інстанції очевидно рішення не приймав, також стає ілюзорним у цьому випадку. По-перше, висновок про те, що певна процесуальна дія є зловживанням процесуальними правами потребує детального обґрунтування, тобто вже не на скаржнику лежить певний тягар доведення того, що ним подано апеляційну скаргу на рішення про його права, інтереси та (або) обов`язки, а на суд покладається тягар обґрунтування очевидності висновку про те, що рішення не стосується прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи, і що подання скарги спрямоване на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення. По-друге, суд позбавляється можливості зробити такий висновок на стадії відкриття апеляційного провадження взагалі, адже за висновком Верховного Суду про те, що оскаржуване рішення не стосується прав, інтересів та (або) обов`язків, незалежно від того, наскільки це очевидно, апеляційний суд може вирішувати тільки відкривши апеляційне провадження.
Отже, з урахуванням викладених вище мотивів, вважаємо, що у цій справі ухвала апеляційного суду підлягала залишенню без змін як законна та обґрунтована, а Верховному Суду належало відступити від раніше викладеного правового висновку, виклавши такий висновок про застосування норм права:
"Відповідно до частини першої статті 254 ГПК України особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, має право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у порядку та у межах строку, встановлених ГПК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 261 ГПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім зокрема подання апеляційної скарги особою, не залученою до участі у справі, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки.
Подаючи апеляційну скаргу, особа повинна обґрунтувати, яким чином оскаржуване рішення стосується її прав, інтересів та (або) обов`язків з посиланням на докази відповідних обставин або інших засобів, які дозволяють встановити зазначені обставини.
Апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення не залученою до участі у справі особою, яка стверджує, що суд першої інстанції ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, якщо дійде висновку, що обставини, на які посилається особа для обґрунтування висновку про те, що суд першої інстанції прийняв рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, не є підставою для такого висновку".
Окресливши аргументи на користь відступу від раніше викладеного Верховним Судом висновку, відзначимо також, що такий відступ не створює негативних наслідків, які зазвичай мають місце у випадках, коли змінюється практика правозастосування. Зміна практики у цьому питанні не призводить до того, що судові рішення, ухвалені із застосуванням раніше викладеного висновку, будуть суперечити новому висновку, адже такими судовими рішеннями є ухвали про закриття апеляційного провадження, які є законними і не можуть бути скасовані з посиланням на викладений тут новий висновок.
Суддя К. М. Пільков
Суддя І. В. Ткач