ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2020 справа № 914/1109/19

За позовом: Фермерського господарства "Рисовський", с.Зубра Пустомитівського району Львівської області

до відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, м.Львів

про визнання порушеним право позивача протиправною бездіяльністю відповідача щодо державної реєстрації земельної ділянки по виконанню наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994 та зобов`язати поновити порушене право здійснити Державну реєстрацію відведеної земельної ділянки по виконанню наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994

Суддя У.І. Ділай

Секретар О. Старостенко

За участю представників:

Від позивача: Рисовський Іван Григорович

Від відповідача: Кубіцький П. П. - представник за довіреністю № 0-13-0.6-1/62-20 від 02.01.2020

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Фермерського господарства "Рисовський" до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання порушеним право позивача протиправною бездіяльністю відповідача щодо державної реєстрації земельної ділянки по виконанню наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994 та зобов`язати поновити порушене право здійснити Державну реєстрацію відведеної земельної ділянки по виконанню наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994.

Ухвалою Господарського суду Львівської області (суддею В.М. Пазичевим) від 12.06.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання на 02.07.2019.

Ухвалою від 02.07.2019 підготовче засідання відкладено на 08.08.2019, з підстав, наведених в даній ухвалі.

Ухвалою від 08.08.2019 продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів та підготовче засідання відкладено на 12.09.2019.

У зв`язку із досягненням суддею Пазичевим В.М. шістдесяти п`яти років та припиненням повноважень судді, з метою недопущення порушення процесуальних строків розгляду справи № 914/1109/19, згідно із розпорядженням керівника апарату №413 від 10.09.2019 проведено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого справу передано судді У.І. Ділай.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.09.2019 призначено підготовче засідання на 01.10.2019.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.10.2019 підготовче судове засідання відкладено на 05.11.2019.

Ухвалами від 05.11.2019 та від 25.11.2019 розгляд справи відкладено.

Ухвалою від 10.12.2019 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.12.2019.

У судових засіданнях від 24.12.2019 та від 09.01.2020 оголошено перерву.

16.01.2020 представник відповідача подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 17.01.2020 підтримав позов, з підстав наведених у позовній заяві та з посиланням на матеріали справи.

В судовому засіданні 17.01.2020 представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні та подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

В процесі розгляду матеріалів справи суд -

встановив:

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що рішенням арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 10.03.1993 присуджено 4 га землі для розширення землі фермерського господарства, про що виданий наказ суду №5/79 від 13.10.1994. Рішення суду не оскаржувалося, встановлені обставини в судовому засіданні не спростовувалися. Рішення суду набрало законної сили та було пред`явлено до виконання. В рамках виконавчого провадження межі присудженої земельної ділянки винесені в натурі про, що складено акт.

Наказом господарського суду Львівської області по справі №5/79 від 13.10.1994 зобов`язано Зубрянську сільську раду до 13.11.1994 виділити ф/господарству 4га землі із ділянки 17 га, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель з заготвідгодівельного господарства «Львівський» під розвиток фермерства. Однією із підстав для прийняття такого рішення слугувала довідка районної Ради №308 від 1994 з погодженням райуправлінням земельних ресурсів і землекористувача на картографічному матеріалі, що надані на вимогу арбітражного суду під час розгляду справи, відповідно до якої районна рада уточнила, з яких земель державного запасу присудити земельну ділянку під розширення землі ф/господарства.

Як зазначив позивач скористатися своїм гарантованим правом на землю він не може, оскільки відповідач всупереч чинному законодавству, незаконно безпідставно протягом тривалого часу, всупереч рішенню арбітражного суду Львівської області №3/19-11/58 від 08.05.2001 і №3/97-11/127 від 08.05.2001 відмовлявся виконати наказ господарського суду та вимоги державного виконавця щодо виконання наказу № 5/79 від 13.10.1994, а саме видати документ про право власності(постійного користування), провести державну реєстрацію відведеної земельної ділянки в натурі по проекту землеустрою та видати витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

За повідомленням позивача по заяві державного виконавця порушена кримінальна справа№04557 від 12.12.2013 та винесені окремі ухвали на Держгеокадастр України та Міністерство юстиції України.

Відмову відповідача виконати вимогу державного виконавця здійснити державну реєстрацію відведеної земельної ділянки в натурі по наказу суду №5/79 було оскаржено до адміністративного суду.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду №813/7654/14 від 05.12.2018 закрито провадження. Вказана ухвала залишена без змін Великою Палатою Верховного Суду України ухвалою від 04.04.2018 у справі №813/7654/14, на тій підставі, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у власність (тобто ненормативного правового акту, який вичерпує свою дію після своєї реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції а господарської, так як виникає спір про цивільне право, а за правилами адміністративного судочинства адміністративний суд позбавлений правових можливостей визнавати належність права на земельні ділянку.

Позивач звернув увагу, що станом на сьогоднішній день рішення суду не виконано, права позивача на землю не поновлено. Відповідач відмовляється виконувати вимоги державного виконавця - здійснити державну реєстрацію відведеної земельної ділянки.

Відтак, ФГ «Рисовський» подало позов до Господарського суду Львівської області, відповідно до якого просить визнати порушеним право позивача протиправною бездіяльністю відповідача щодо державної реєстрації земельної ділянки по виконані наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994 та зобов`язати поновити порушене право - здійснити Державну реєстрацію відведеної земельної ділянки по виконанню наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994.

Відповідач заперечив проти позову, зазначивши, що позивачем не надано жодного підтвердження, яке б свідчило про порушення його прав ГУ Держгеокадастру у Львівській області щодо державної реєстрації земельної ділянки.

Так, відповідач зазначив, що арбітражним судом Львівської області 10.03.1994 у справі № 5/79 за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та Пустомитівської районної державної адміністрації про примусове виділення 4 га землі, позов задоволено в частині позовних вимог до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та зобов`язано Зубрянську сільську раду до 10.04.1994 виділити позивачеві 4 га землі із 55 га вільних земель запасу (станом на 15.03.1994).

04.09.1996 арбітражним судом Львівської області у справі № 5/79 винесено ухвалу, якою уточнено п.2 резолютивної частини рішення від 10.03.1994, а саме: зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити Ф/г «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із земель заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське».

Згодом ухвалою Господарського суду Львівської області було замінено сторону відповідача з Зубрянської сільської ради правонаступником у спірних правовідносинах - Пустомитівською районною державною адміністрацією.

09.04.2013 ухвалою Господарського суду Львівської області здійснено заміну сторони відповідача з Пустомитівської РДА її правонаступником - Головним управлінням Держземагенства у Львівській області.

06.08.2013 Головним управлінням Держземагенства у Львівській області подано до Господарського суду Львівської області заяву про роз`яснення та відстрочку виконання рішення суду, зокрема наказу №5/79, оскільки даний наказ був не зовсім зрозумілий в частині виділення 4 га землі фермерському господарству «Рисовський», так як на момент прийняття рішення у справі № 5/79, був чинний Земельний кодекс 1990 року.

Також в Головному управлінні була відсутня інформація щодо ділянки 17 га землі, яку було відведено Зубрянській сільській раді.

Вимогами державного виконавця від 23.09.2014 та 22.10.2014 Головне управління зобов`язано виконати наказ №5/79, виданий 13.10.1994 Господарським судом Львівської області про виділення позивачу 4 га землі. У відповідь на дані вимоги Головним управлінням листами від 15.10.2014 № 8-13-0.5-9093/2-14 та від 29.10.2014 № 8-13-0.7-9617/2-14 повідомлено виконавця, що згідно ч.1 ст. 123 Земельного кодексу України, рішення органів про надання земельної ділянки приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Також повідомлено, що поданий на затвердження проект землеустрою не в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 25, 50 Закону України «Про землеустрій» та рекомендовано, що для прийняття відповідного рішення щодо розпорядження земельною ділянкою, Головному управлінню слід надати належним чином оформлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Також було повідомлено, що Головне управління Держземагенства у Львівській області немає можливості затвердити проект стягувача, оскільки останній не відповідає вимогам законів та прийнятих до них нормативно-правових актів, а отже не погоджений територіальним органом і в свою чергу не затверджений Головним управлінням.

Відповідач звернув увагу, що позивачем додано до позову викопіювання з Публічної кадастрової карти, що стосується земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0057. Згідно із даними Публічної кадастрової карти, дана земельна ділянка належить до комунальної форми власності, на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району.

Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Львівській області від 17.11.2016 № 308 Головне управління розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення. Зважаючи на вищенаведене та враховуючи всі обставини справи, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області вважає, що є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки не є розпорядником земель комунальної форми власності.

При прийнятті рішення суд виходить і такого:

Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно із заявленими позовними вимогами позивач просив визнати порушеним право позивача протиправною бездіяльністю відповідача щодо державної реєстрації земельної ділянки по виконані наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994 та зобов`язати поновити порушене право - здійснити Державну реєстрацію відведеної земельної ділянки по виконанню наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 жовтня 2011 року «Рисовський проти України» встановив порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, по-перше, рішення від 1994 року на користь заявника не було виконано, по-друге, процедура скасування ухвали від 1992 року Пустомитівською районною радою не передбачала достатніх гарантій недопущення зловживання зі сторони суб`єкта владних повноважень, що виявилось у можливості цього суб`єкта ретроактивно припинити помилково надане особі право без надання будь-якого відшкодування; відсутності встановленого строку, протягом якого відповідні рішення можуть бути скасовані; незалученні заінтересованих осіб до процесу вирішення питання щодо скасування відповідного рішення, та, по-третє, відношення суб`єктів владних повноважень до ситуації заявника було непослідовним, нескоординованим і в зв`язку з тривалими затримками у прийнятті рішень створило тривалий стан невизначеності щодо права заявника на земельну ділянку.

09.04.2013 ухвалою Господарського суду Львівської області у справі №5/79 здійснено заміну сторони відповідача з Пустомитівської РДА її правонаступником - Головним управлінням Держземагенства у Львівській області. Вказана ухвала не скасована та набрала законної сили, що не заперечено сторонами.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК України).

Згідно із статтею 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пунктом сьомим Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України встановлено, що юридичні особи, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до статей 125 та 126 Земельного кодексу України право на постійне користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації такого права та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (частина десята статті 79-1 Земельного кодексу України).

З набранням чинності Законом України "Про Державний земельний кадастр" та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, визначено новий порядок ведення державної реєстрації земельних ділянок.

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку.

Відповідно до законодавства державну реєстрацію земельної ділянки здійснюють державні кадастрові реєстратори територіальних органів земельних ресурсів. Державні кадастрові реєстратори наділені широкими повноваженнями щодо проведення реєстрації земельних ділянок. Саме вони приймають рішення про державну реєстрацію земельної ділянки або рішення про відмову у такій реєстрації.

Послідовність проведення державної реєстрації земельної ділянки визначається Порядком ведення Державного земельного кадастру.

Пунктом 73 Порядку № 1051 передбачено, що державний кадастровий реєстратор у строк, що не перевищує 14 робочих днів з дня прийняття заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру: 1) розглядає її разом з документами, зазначеними у пункті 69 цього Порядку, та перевіряє: відповідність документів вимогам, зазначеним у пункті 67 цього Порядку; електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку; 2) за результатами перевірки вносить відомості (зміни до них) до Державного земельного кадастру або приймає рішення про відмову у внесенні таких відомостей з підстав, зазначених у пунктах 91 - 137 цього Порядку, за формою згідно з додатком 14. Державний кадастровий реєстратор не пізніше наступного робочого дня з моменту прийняття рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру видає або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення заявникові таке рішення в паперовій формі.

Правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено відповідним Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333 (далі - Положення № 333) та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2016 року за № 1391/29521.

Пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Отже, за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ.

Таким чином, рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.

За обставинами справи відповідач мав би прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній протиправно направляв виконавчій службі, яка займалась примусовим виконання невиконаного судового рішення, відповіді у формі листів. Отже, Господарський суд Львівської області зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про державну реєстрацію відведеної земельної ділянки по виконанню наказу арбітражного суду №5/79 від 13.10.1994 чи відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у формі наказу, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 815/6094/17 та постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 804/1760/17.

Покликання відповідача про те, що в ході виконавчого провадження було подано на затвердження проект землеустрою не в повній мірі, що відповідає вимогам ст. ст. 25, 50 Закону України «Про землеустрій» та рекомендовано, що для прийняття відповідного рішення щодо розпорядження земельною ділянкою, Головному управлінню слід надати належним чином оформлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку - Господарським судом Львівської області відхиляються з огляду на таке.

Згідно із пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року N 1051, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49 - 54 цього Порядку.

Відповідно до частини п`ятої статті 79-1 Кодексу формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Разом з тим, пунктом 115 Порядку державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 жовтня 2011 року «Рисовський проти України» у п.п. 74, 76, 79, 81 зазначив наступне.

Поширюючи вищезазначені міркування на загальний контекст особистої ситуації заявника, Суд вважає, що з огляду на значну свободу, яка надавалася державним органам, а також їх відмову виконати рішення суду 1994 року, питання «законності» процедури скасування рішення 1992 року тісно пов`язане та невіддільне від аналізу того, чи забезпечив загальний підхід, який органи влади застосували у ситуації заявника, справедливий баланс між його інтересами та інтересами суспільства (див., mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 110).

У підсумку, непослідовний і некоординований підхід державних органів до ситуації заявника призвів до невизначеності щодо його права на земельну ділянку, що тривала з 1992 року, тобто приблизно двадцять років, близько тринадцяти з яких підпадає під часову юрисдикцію Суду.

Заявник також стверджував, що він не мав у своєму розпорядженні ефективного засобу юридичного захисту щодо своїх скарг за пунктом 1 статті 6 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу, як це вимагається статтею 13 Конвенції. Це положення передбачає: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

З огляду на те, що заявник подав небезпідставні скарги за пунктом 1 статті 6 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу, Суд зазначає, що ця скарга не є явно необґрунтованою у розумінні підпункту «а» пункту 3 статті 35 Конвенції і є не неприйнятною з будь-яких інших підстав. Отже, вона повинна бути визнана прийнятною.

Виходячи із вищенаведеного, аргументи зазначені в листах, копії яких долучені до матеріалів справи, щодо неповного пакету документів для проведення державної реєстрації відведеної земельної ділянки не відповідають правовим приписам та не відповідають вимогам законодавства.

За вказаних обставин Господарський суд Львівської області приходить до висновку визнати порушеним право позивача протиправною бездіяльністю відповідача щодо державної реєстрації земельної ділянки по виконанню наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання поновити порушене право та здійснити Державну реєстрацію відведеної земельної ділянки по виконанню наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994 суд звертає увагу на таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

За ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Подібна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 816/2016/17 (К/9901/50946/18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Аналогічна норма передбачена ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», зокрема, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За вказаних обставин, вимога про зобов`язання поновити порушене право та здійснити Державну реєстрацію відведеної земельної ділянки по виконанню наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994 не підлягає задоволенню.

Судовий збір покладається на відповідач в частині позовних вимог, що підлягають задоволенню. При цьому в частині відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 4, 7, 13, 14, 73, 74, 76-79, 120, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Визнати бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області по виконанню наказу Господарського суду Львівської області № 5/79 від 13.10.1994, що призвело до порушення права Фермерського господарства "Рисовський".

2.У задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання здійснити Державну реєстрацію відведеної земельної ділянки по виконанню наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994 - відмовити.

3.Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (79019, м. Львів, пр. Чорновола, 4, ідентифікаційний код 39769942) в доход державного бюджету 1921,00грн судового збору.

4.Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст.ст. 241, 256, 257 ГПК України та може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 27.01.2020.

Суддя Ділай У.І.