ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року, м. Херсон, справа № 923/1078/19

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «SITM GMBH AG»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Віза-Ві»

про стягнення 2 914,33 грн,

у с т а н о в и в:

Дії та аргументи Позивача

05.12.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «SITM GMBH AG» звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Віза-Ві» про стягнення 12 989,45 грн, з яких 10 075,12 грн основної заборгованості, 2 682,47 грн пені та 231,86 грн річних.

13.01.2020 Позивач звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача 2 914,33 грн, з яких 2 682,47 грн пені та 231,86 грн річних. Ця заява прийнята судом, у зв`язку з чим предметом спору є стягнення названої суми.

У якості обґрунтування власної позиції Позивач вказав, що:

- 01.01.2015 між сторонами був укладений договір поставки № 4/15-17, за умовами якого він зобов`язаний був поставити та передати у власність Відповідача обумовлену у замовленнях продукцію,

- на виконання умов договору він поставив товар за видатковою накладною № 147 від 06.02.2019 та товарно-транспортною накладною № ТТН-147 від 06.02.2019 на суму 30 075,12 грн грн,

- у свою чергу Відповідач вартість товару хоча і сплатив повністю, але така оплата здійснена несвоєчасно, у зв`язку з чим він повинен сплатити пеню та річні у вказаних розмірах,

- на його думку строк дії договору хоча і сплинув, але зобов`язання з його виконання існують до моменту їх припинення

Дії та аргументи Відповідача

У поданому до суду відзиві на позов Відповідач позовні вимоги в частині сплати основної заборгованості не визнав, вказавши про повний розрахунок за договором.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою суду від 16.12.2019 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення та виклику учасників справи. Цією ж ухвалою сторонам установлені строки для подачі процесуальних заяв.

При вирішенні питання порядку подачі доказів з метою їх подальшої оцінки при винесенні даного рішення, суд зазначає, що сторонами дотримані вимоги частин 2 та 3 статті 80 Господарського процесуального кодексу України щодо подачі доказів разом із позовною заявою та відзивом на позов, а тому письмові докази, подані сторонами прийняті судом до розгляду.

Суд також констатує, що сторонами не заявлено будь-яких процесуальних клопотань.

Установлені судом обставини

01.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «SITM GMBH AG», як Постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Віза-Ві», як Покупцем, був укладений договір поставки № 4/15-17.

Основними умовами цього договору, які впливають на взаємовідносини сторін щодо наявного між ними спору, є наступні:

- «Постачальник зобов`язується передавати у власність Покупця продукцію ТМ «Комфорт», ТМ «Оптіма» та інший товар, партіями у відповідності до замовлень Покупця, а Покупець зобов`язується проводити оплату за товар та приймати його на умовах даного договору» (пункт 1.1.),

- «Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Оплата товару проводиться на умовах відтермінування платежу строком на 21 календарний день з дня отримання товару» (пункт 4.3.),

- У разі прострочення Покупцем строків оплати вартості отриманого товару, він зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення» (пункт 7.1.),

- «Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2015 року, але в будь-якому випадку до моменту остаточного виконання. Дія договору продовжується на один рік, якщо жодна із сторін не заявить письмово про його розірвання не пізніше, ніж за 5 днів до закінчення дії договору» (пункт 8.1.).

Відповідно до видаткової накладної № 147 від 06.02.2019 та товарно-транспортної накладної № ТТН-147 від 06.02.2019 Позивач поставив Відповідачу товар на загальну суму 30 075,12 грн, вказавши у видатковій накладній, що поставка здійснюється на підставі договору № 4/15-17 від 01.01.2015.

За обліковими даними Позивача Відповідачем станом на час розгляду справи в суді вартість товару сплачена повністю, а саме відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків від 30.09.2019 19.07.2019 сплачено 5 000 грн, 02.08.2019 5 000 грн, 20.09.2019 5 000 грн. Поряд з цим відповідно до платіжного доручення № 1715 від 30.10.2019 сплачено 5 000 грн, а відповідно до платіжного доручення № 1941 від 11.12.2019 10 075,12 грн.

У зв`язку з наявною заборгованістю станом на 11.11.2019 у сумі 10 076,10 грн Позивач надіслав Відповідачу листа № 104 та зажадав сплати цієї суми.

Через несвоєчасне невиконання умов договору щодо дотримання строку оплати Позивачем нарахована пеня у сумі 2 682,47 грн за період з 28.02.2019 по 04.12.2019, виходячи від суми заборгованості 10 075,12 грн, а також річні у сумі 231,86 грн за той же період та від тієї ж суми.

Оцінка суду установлених обставин на норм діючого законодавства

Щодо правової природи договору та договірних відносин

Загальні положення про господарські зобов`язання встановлені розділом ІV «Господарські зобов`язання» Господарського кодексу України.

Так, за змістом статті 173 цього Кодексу «Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку» (частина 1).

У відповідності до статті 174 Кодексу «Господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання».

Поряд з цим, у відповідності до статті 175 Кодексу «Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом» (частина 1).

Отже, установлені судом обставини наявності укладеного між сторонами договору № 4/15-17 свідчать про виникнення та існування протягом певного часу між ними майново-господарських зобов`язань, у силу яких Позивач повинен вчинити певну господарську дію на користь Відповідача, а Відповідач, як управнена сторона, має право (поряд із власними обов`язками) вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань (майново-господарських зобов`язань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на підставі вказаного договору (правочину), з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір поставки.

Зокрема, згідно з приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Поряд з цим, за частиною 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Так, відповідно до частини 1 статті 662 того ж Кодексу продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а за статтею 663 продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Положеннями статті 180 ГК України установлені правові положення стосовно істотних умов господарського договору.

Так, за змістом частини 3 цієї статті при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. У відповідності до частини 7 цієї ж статті строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Таким чином, виконання договірних зобов`язань за договором є обов`язком обох його сторін. Але такі обов`язки обмежені строком дії договору у контексті наявності договірних зобов`язань.

За змістом частини 1 статті 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється (серед іншого) виконанням, проведеним належним чином.

З метою надання відповіді на поставлене перед судом питання про наявність або припинення зобов`язань як Позивача перед Відповідачем, так і Відповідача перед Позивачем у контексті закінчення строку дії договору 31.12.2015 суд вважає за необхідне звернути увагу на розуміння та розрізнення понять «строку дії договору», «строку дії зобов`язання» та «припинення зобов`язання».

Так, під «припиненням зобов`язання» слід розуміти припинення існування прав та обов`язків його учасників, які становлять зміст зобов`язання. При припиненні зобов`язання перестає існувати, і його учасників (контрагентів) більше не пов`язують ті права та обов`язки, які раніше з нього випливали. Це означає, що кредитор більше не має права пред`являти до боржника будь-які вимоги виходячи із даного зобов`язання, сторони не можуть переуступити свої права та обов`язки у встановленому порядку третім особам і т. д.

Зобов`язання може бути припинено не тільки тоді, коли його мета досягнута, тобто при виконанні зобов`язання, а й тоді, коли ця мета не досягнута. Наприклад, у зв`язку з неможливістю виконання, при прощенні боргу. Для припинення зобов`язання необхідна наявність певної підстави юридичного факту, з настанням якого закон або договір пов`язують припинення зобов`язання.

Натомість, значення та визначення «строку дії зобов`язання» як елементу належного виконання зобов`язання, проявляється в його функціях, а саме:

- дотримання умови щодо строку (терміну) виконання зобов`язання є підставою для визнання виконання у цій частині належним;

- строк (термін) є тим мірилом відліку часу, зі спливом (настанням) якого виникає (припиняється) зобов`язання, а це означає, що до спливу строку (настання терміну) кредитор не має права вимагати виконання, а боржник не зобов`язаний виконувати, тоді як по настанні часу виконання боржник зобов`язаний виконати, а кредитор не має права відмовитись від прийняття належного виконання;

- строк (термін) є критерієм, за яким розрізняють зобов`язання з визначеним строком виконання і зобов`язання з невизначеним строком виконання;

- як прострочення виконання, так і дострокове виконання (за загальним правилом) вважаються неналежним виконанням;

- строк є критерієм оцінки правомірності поведінки суб`єктів зобов`язання з точки зору її своєчасності;

- за допомогою категорії «строк (термін) виконання» можна з`ясувати: чи мало місце в конкретному випадку прострочення виконання зобов`язання (неналежне виконання), чи його невиконання.

У даному контексті суд зазначає, що зобов`язання Позивача за договором № 4/15-17 від 01.01.2015, які фактично стосувалися виконання ним наведених обов`язків щодо поставки, існували протягом строку дії договору та є виконаними належним чином, оскільки зворотнє не доведене Відповідачем.

Водночас, такі зобов`язання (стосовно поставки) припинилися із закінченням строку дії договору та неможливістю його пролонгації більше ніж один раз (на строк 1 рік), що слідує з умов пункту 8.1. договору, у зв`язку з чим договір слід вважати припиненим з 31.12.2016.

Отже, суд приходить до загального висновку, що поставка за видатковою накладною № 147 від 06.02.2019 здійснена не в межах договору № 4/15-17 від 01.01.2015 та вона є окремим договором поставки, укладеним у спрощеній формі, оскільки Позивачем поставлений певний товар, а відповідачем він прийнятий та оплачений.

Правова природа такого договору аналогічна вказаному вище, а тому суд не вважає за необхідне повторювати викладені правові норми, якими регулюється його дія.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлені загальні правила виконання господарських зобов`язань, за якими:

- «Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом» (частина 1);

- «кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором» (частина 2);

- «не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином» (частина 7).

Безпосередньо строк оплати сторонами у видатковій накладній № 147 не визначався, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 530 ЦК України, за змістом частини 2 якої якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, а також положення частини 1 статті 692 ЦК України, за змістом якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, діючим законодавством встановлено, що у випадку передачі товару за договором поставки у його покупця виникає одночасний зустрічний обов`язок з моменту отримання товару сплатити його вартість, а тому фактично у Відповідача обов`язок сплатити вартість поставленого товару виник з 06.02.2019.

За таких обставин Відповідачем допущено порушення умов договору, укладеного у спрощений спосіб 06.02.2019, щодо своєчасної оплати вартості поставленого товару.

Щодо відповідальності за невиконання зобов`язань

Вирішуючи правомірність нарахованої та заявленої до стягнення пені у сумі 2 682,47 грн, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Так, згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В статті 549 ЦК України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме «пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання» (частина 3).

Разом з тим, у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов`язання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобов`язання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов`язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності; нарахування пені, випадки її нарахування та розмір повинні бути передбачені договором.

У даному випадку поставка за накладною № 147 здійснена без письмової форми договору, а тому пеня сторонами не визначалася, у зв`язку з чим застосування Позивачем пені за умовами договору, який припинив свою дію, є необґрунтованим.

Щодо відповідальності за невиконання грошового зобов`язання

У відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Сплата річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, Відповідач, порушивши грошове зобов`язання, повинен, за вказаних правових приписів та договірних умов поставки від 06.02.2019, сплатити Позивачу 231,86 грн річних за період з 28.02.2019 по 04.12.2019 від суми заборгованості 10 075,12 грн, яка взята Позивачем за основу нарахування.

Висновки суду з предмету судового розгляду

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів та обставин справи, суд приходить до висновку, що Відповідач несвоєчасно, з порушенням строку сплати вартості отриманого товару, виконав власні зобов`язання, під час судового розгляду не довів зворотнього, а тому зобов`язаний сплатити 231,86 грн річних. Водночас, нарахування пені здійснене без встановлення її розміру та підстав нарахування у належній договірній формі, а тому її нарахування є безпідставним.

За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково у сумі 231,86 грн, а вимоги про стягнення пені у сумі 2 682,47 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати Позивача на сплату судового збору відповідно до платіжного доручення № 14156 від 04.12.2019 у сумі 1 921 грн, які згідно з приписами статті 129 ГПК України підлягають стягненню з Відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а також з урахуванням факту сплати Відповідачем основної заборгованості після звернення Позивача з позовом до суду (Позивач звернувся до суду 05.12.2019, а Відповідач сплатив 11.12.2019), а саме у сумі 1 524,31 грн, що складає 79,35 % процентного співвідношення заявленої до стягнення суми та задоволеної судом.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України,

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Віза-Ві» (73000, м. Херсон, вул. 9-го Січня, буд. 49, кв. 53; ідентифікаційний код 35120530) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «SITM GMBH AG» (61124, м. Харків, вул. Каштанова, буд. 33; ідентифікаційний код 32337372) 231,86 грн річних та 1 524,31 грн компенсації по сплаті судового збору.

3. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.К. Закурін