ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.01.2020 Справа № 904/3662/19

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі

судді Резніченко О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Чепульської Ю.В.,

розглянув матеріали справи в порядку загального позовного провадження

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська трубна компанія»

до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш»,

про стягнення 130795 грн 26 коп.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився,

від відповідача - адвокат Кисіль А.В.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Позивач 19.08.2019 звернувся з позовом до господарського суду Дніпропетровської області, в якому просив суд стягнути з відповідача 108022 грн 50 коп. боргу, 18250 грн 11 коп. пені, 3387 грн 02 коп. інфляційних втрат, 1537 грн 84 коп. 3% річних, 9125 грн 05 коп. відсотків за користування чужими грошовими коштами за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 10.01.2019 договору поставки № 25-10/19 (надалі - Договір).

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що ним відповідачу було поставлено товар, відповідачем товар було прийнято, однак за нього не сплачено. Тому, зазначене є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача вищезазначених коштів.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2019 було відкрито провадження у справі.

16.09.2019 відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем дійсно існує, однак складає 88000 грн. Проти стягнення іншої частини суми боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, а також вимоги про стягнення 5000 грн адвокатських витрат - відповідач заперечує.

18.09.2019 позивачем до суду була надана відповідь на відзив, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 88000 грн заборгованості, 24761 грн 68 коп. пені, 2108 грн 95 коп. 3% річних, 3543 грн 79 коп. інфляційних втрат, 12380 грн 84 коп. відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою суду від 30.09.2019 заява про зменшення розміру позовних вимог була прийнято до розгляду судом.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2019 було передано справу за територіальною підсудністю до господарського суду Сумської області. 12.12.2019 матеріали справи надійшли на адресу господарського суду Сумської області. Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2019 суддею по справі було визначено суддю Резніченко О.Ю.

Ухвалою суду від 16.12.2019 було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

02.01.2020 позивачем до суду була подана заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 10.01.2020 заяву позивача було задоволено судом.

В судовому засіданні 13.01.2020 було оголошено перерву до 21.01.2020. Ухвалою суду від 13.01.2020 було задоволено клопотання позивача про участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції.

20.01.2020 відповідачем до суду було надано клопотання про долучення до матеріалів справи платіжних доручень, які підтверджують сплату після відкриття провадження у справі частини суми основної заборгованості в розмірі 33000 грн, а саме платіжні доручення №№ 6993, 7140, 7233, 7301, 7953. Суд залучив зазначені докази до матеріалів справи.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав свою позицію, яка викладена у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Між сторонами 10.01.2019 було укладено договір поставки № 25-10/19. Відповідно до п. 1.1 Договору позивач зобов`язався поставити та передати у власність відповідача товар, перелік та кількість якого визначаються специфікаціями, а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити товар.

До Договору були підписані специфікація № 1 від 10.01.2019 та специфікація № 2 від 21.01.2019 (надалі - специфікації) (а.с.25-26).

Відповідно до п. 1 специфікацій строк оплати: 50% попередня оплата; 50% за фактом постачання товару на адресу відповідача протягом 14 календарних днів.

Позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 210397 грн 50 коп., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими печатками сторін видатковою накладною № 9 від 15.01.2019 та видатковою накладною № 20 від 28.01.2019 (а.с.27-28).

Позивач виставив відповідачу рахунки на оплату № 270 та № 14 (а.с.29-30).

Відповідач частково розрахувався з відповідачем сплативши 122397 грн 50 коп., що підтверджується копіями платіжних доручень, однак заборгував позивачу 88000 грн (а.с.31-41). Після відкриття провадження у справі відповідач сплатив позивачу 33000 грн, а тому заборгованість склала 55000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Оскільки вказані обставини визнаються сторонами, то вони є такими, що встановлені судом.

Крім того, згідно з ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач зазначає, що поставка за видатковими накладними №№ 9, 20 здійснені не на підставі специфікацій та Договору, так як у видаткових накладних зазначено інший товар ніж у специфікаціях.

Суд погоджується з доводами позивача, що заперечення відповідача проти оплати товару зводяться до того, що рахунки на оплату, виставлені позивачем відповідачу, не містять посилання на специфікації, що суперечить п.3.3 Договору.

В пункті 3.4 Договору зазначено, що у разі відсутності в рахунку-фактурі необхідної для оплати інформації, в тому числі інформації, визначеної п. 3.3 Договору, відповідач має право не приймати такий документ до оплати та повернути рахунок-фактуру позивачу для виправлення помилок або його заміни.

В той же час, відповідачем не доведено, що він скористався правом на повернення рахунків для виправлення їх недоліків. Відповідач фактично прийняв їх до оплати. Крім того, відповідач визнає основну суму боргу, не заявляв претензій щодо ассортименту при прийнятті товару. Також, обидва рахунки, що виставлялися позивачем відповідачу, містять посилання на Договір, невід`ємними частинами якого є специфікації.

Крім того, суд не приймає до уваги заперечень відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Щодо стягнення основної суми боргу.

Між сторонами виникли господарські відносини у сфері поставки, які регулюються нормами ЦК України, з урахуванням особливостей, які передбачені ст.ст. 264-271 ГК України.

Згідно з ст. 526, ст. 530 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

На думку суду, сторони при виконанні договорів повинні діяти добросовісно і справедливо по відношенню до іншої сторони договору, повинні фактично виконувати умови Договору, а не ухилятись від виконання обов`язків з формальних причин.

Судом встановлено, що сторони уклали договір поставки. Позивач поставив товар, а відповідачем товар був прийнятий. Відповідачем зобов`язання по оплаті товару не виконано в повному обсязі, а саме не сплачено 55000 грн, чим порушено умови п.1.1 Договору та вищезазначені норми матеріального права.

Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушені права позивача, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 55000 грн боргу є правомірною, обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 33000 грн боргу, то відповідачем до суду було надано клопотання про долучення до матеріалів справи платіжних доручень, які підтверджують сплату після відкриття провадження у справі частини суми основної заборгованості в розмірі 33000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи вищезазначене, відсутній предмет спору стосовно стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 33000 грн, а провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Щодо стягнення пені.

Згідно ст.ст. 230, 231 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 6.3 Договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати поставленого товару, позивач має право вимагати, а відповідач за вимогою позивача сплачує останньому пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в момент прострочення, за кожен день прострочення оплати.

Позивачем наданий до матеріалів справи розрахунок пені (а.с.89-90).

Суд звертає увагу, що позивач просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період з 30.01.2019 по 18.09.2019. Однак за період з 30.07.2019 по 06.08.2019 для розрахунку пені позивач визначає суму боргу в розмірі 91000 грн, а з 07.08.2019 по 18.09.2019 - 88000 грн. В той же час, судом встановлено, що з 31.07.2019 по 19.07.2019 заборгованість відповідача перед позивачем складала 70537 грн 50 коп. (видаткова накладна № 20 від 28.01.2019).

Отже, суд здійснив перерахунок пені за заявлений позивачем період, з урахуванням того, що за період з 31.07.2019 по 19.07.2019 заборгованість відповідача перед позивачем складала 70537 грн 50 коп. та дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 21431 грн 96 коп. пені.

Стосовно стягнення 3329 грн 72 коп. пені, то суд відмовляє, в зв`язку з необгрунтованістю зазначеної вимоги.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Положеннями ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем наданий до матеріалів справи розрахунок інфляційних втрат та 3% річних (а.с.89-90).

Суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3543 грн 79 коп. інфляційних втрат (період з 30.01.2019 по 18.09.2019) є правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги про стягнення 3% річних, то суд здійснив перерахунок за заявлений позивачем період, з урахуванням того, що за період з 31.07.2019 по 19.07.2019 заборгованість відповідача перед позивачем складала 70537 грн 50 коп. та дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1815 грн 15 коп. 3% річних (період з 30.01.2019 по 18.09.2019).

Стосовно стягнення 293 грн 80 коп. 3% річних, то суд відмовляє, в зв`язку з необгрунтованістю зазначеної вимоги.

Щодо стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Обґрунтовуючи правові підстави їх стягнення, позивач посилається на ст.ст. 536, 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищезазначена правова позиція міститься також у постанові Верховного Суду від 29.05.2018 по справі № 909/445/17.

Оскільки Договором не встановлено розміру процентів за користування чужими коштами, а судом стягнуто 3% річних як встановлені законодавством наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 18.12.2018 по справі № 908/639/18, оскільки у даній справі, на відміну від справи № 908/639/18, яка розглядалась Верховним Судом, не йде мова щодо правомірності одночасного стягнення відсотків за користування саме товарним кредитом, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних.

Розподіл судових витрат між сторонам.

Щодо судового збору.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що судом позовні вимоги позивача до відповідача задоволені частково, то на відповідача покладаються витрати позивача із сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо сплати позивачем судового збору за подання позовної заяви.

Крім того, відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру, судовий збір сплачується у розмірі 1,5 відсотка ціни позову.

Позивач повинен був сплатити при зверненні з позовом 2104 грн 84 коп. судового збору, однак сплатив - 1921 грн судового збору. Тому, з позивача на користь Державного бюджету України підлягає стягненню 183 грн 84 коп. судового збору.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем при зверненні до господарського суду Дніпропетровської області було заявлено 5000 грн витрат на правничу допомогу, які позивач підтвердив договором про надання юридичної допомоги від 01.02.2019, який укладений з адвокатом Панченко Г.В., а також платіжним дорученням № 402 від 12.08.2019 про сплату 5000 грн.

Проте із зазначеного платіжного доручення не вбачається за яку саме справу сплачено гонорар у розмірі 5000 грн.

Як зазначено у постанові Верховного Суду по справі № 906/194/18, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Тому, позивачем не надано належних та допустимих доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн саме при розгляді даної справи, а тому вимога позивача є неправомірною, необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Крім того, при розгляді справи господарським судом Сумської області адвокат Панченко Г.В. діяв на підставі ордеру № 273 та договору про надання правової допомоги б/н від 27.12.2019. Однак позивачем, всупереч ст.ст. 73-74 ГПК України, взагалі не надано до суду зазначено договору, тобто не надано доказів на підтвердження надання професійної правничої допомоги.

Керуючись ст. ст.123, 129, 130, 185, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська трубна компанія» до Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» про стягнення 130795 грн 26 коп. - задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» (проспект Курський, 6, м. Суми, 40020, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська трубна компанія» (Запорізьке шоссе, 25, м. Дніпро, 49000, ) 55000 грн заборгованості, 21431 грн 96 коп. пені, 3543 грн 79 коп. інфляційних втрат, 1815 грн 15 коп. 3% річних, 1721 грн 86 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська трубна компанія» до Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» про стягнення 3329 грн 72 коп. пені, 12380 грн 84 коп. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 293 грн 80 коп. 3% річних - відмовити.

4. В частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська трубна компанія» до Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» про стягнення 33000 грн заборгованості - провадження у справі закрити.

5. Судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн та 383 грн витрат по сплаті судового збору покласти на позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська трубна компанія».

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська трубна компанія» (Запорізьке шоссе, 25, м. Дніпро, 49000, ) в доход Державного бюджету України (отримувач коштів - Сумська міська отг22030101 , код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37970593, банк отримувача - Казначейство України, код банку отримувача (МФО) - 899998, рахунок отримувача - UA3018540, код класифікації доходів бюджету - 22030101) 183 грн 84 коп. судового збору.

7. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

8. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повні реквізити сторін зазначені у п. 2 резолютивної частини даного рішення.

Повне судове рішення складено 27.01.2020.

Суддя О.Ю. Резніченко