ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року Справа № 915/2005/19

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., за участі секретаря судового засідання Матвєєвої А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Діонісій VN" (57251, Миколаївська обл., Вітовський р-н, с.Костянтинівка, вул.Миру, буд.13, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" (02160, м.Київ, пр-т Соборності, буд.15, )

про: визнання недійсними положень договору поставки,

за участі представників учасників справи:

від позивача: Туз І.В.

від відповідача: не з`явився

в с т а н о в и в:

18.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Діонісій VN" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою (вх.№14671/19 від 18.09.2019), в якій просить визнати недійсним положення укладеного між ТОВ "Хімагромаркетинг" та ТОВ "Діонісій VN" Договору поставки №АП-08-0177 від 02.05.2018, викладені в пункті 5.5. вказаного Договору наступного змісту "Сторони прийшли до згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, і встановлюють її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості Товару протягом 90 (дев`яносто) календарних днів з дати, коли Товар повинен бути сплачений Покупцем, та дев`яносто шість відсотків річних від несплаченої ціни Товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів".

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2019, справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/2005/19 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою суду від 23.09.2019 позовну заяву залишено без руху з підстав недотримання позивачем приписів ч. 1 ст. 164 ГПК України, а саме: відсутні докази на підтвердження сплати судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Судом також було звернуто увагу позивача на необхідність надання правового обґрунтування щодо підсудності даної справи господарському суду Миколаївської області.

Зазначеною ухвалою позивачеві встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

11.10.2019 позивачем подано до господарського суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору та доказів на підтвердження поставки товару за договором.

Клопотання позивача також містить обгрунтування щодо підсудності спору господарському суду Миколаївської області.

Ухвалою суду від 16.10.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №915/2005/19, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 13.11.2019 року, встановлено сторонам процесуальні строки для подання до суду заяв по суті справи.

28.10.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив (а.с. 138-142), в якому відповідач проти позову заперечує.

В обгрунтування заперечень зазначає наступне.

Відповідач не погоджується із зазначеною позивачем аргументацією щодо вчинення правочину позивачем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, адже стаття 233 Цивільного кодексу України передбачає укладення правочину під впливом тяжкої обставини у цілому. Водночас позивач фактично оспорює лише «невигідну» для себе умову, а не весь правочин. До того ж, вказана умова обумовлена обома сторонами, адже пункт 5.5, що оскаржується, передбачає те, що сторони прийшли до згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Окрім того, позивачу для визнання правочину недійсним з підстав «вплив тяжкої обставини» та «вкрай невигідні умови», в сукупності необхідно мати такі підстави, які будуть використанні в суді, як докази, зокрема:

1) наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини;

2) правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин;

3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності

насильства, обману чи помилки;

4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі

обставини.

Враховуючи те, що позивач у наведеній позовній заяві посилається на загрозу банкрутства як на тяжку обставину, відповідач наголошує на тому, що загальними засадами законодавства України у сфері банкрутства, у тому числі Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (№2343-ХІІ), передбачено, що особливістю звернення із заявою про порушення справи про банкрутство з підстав, які передбачені в ч. 5 ст. 11 закону №2343-ХІІ, є те, що боржник установив, що в разі задоволення вимог одного або кількох кредиторів він не зможе виконати свої зобов`язання перед іншими кредиторами (загроза неплатоспроможності). Водночас, позивачем не наведено жодних доказів того, що існує реальна загроза неплатоспроможності.

Окрім того, вказане суперечить цілям та принципам ведення господарської та підприємницької діяльності, у тому числі нормам, передбаченим у статті 42 Господарського кодексу України, у якій встановлено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання, а також частині 1 статті 44 Господарського кодексу України, у якій зазначено, що підприємництво здійснюється на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Особливістю звернення із заявою про порушення справи про банкрутство з підстав, які передбачені в ч.5 ст. 11 закону №2343-ХІІ, є те, що боржник, установив, що в разі задоволення вимог одного або кількох кредиторів він не зможе виконати свої зобов`язання перед іншими кредиторами (загроза неплатоспроможності). Вказане фактично доводить, що позивач може виконати свої зобов`язання перед кредиторами.

Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав

передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинно-

наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину,

який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, на що

вказує Пленум Верховного суду України у постанові №9 від 06.11.2009 "Про судову

практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"

констатуючи, що особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої

обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. До того ж, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними, явно кабальними для особи. Цивільним кодексом України не встановлено, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки. Позивачем, водночас, не оспорюється жодна інша умова Договору, у тому числі пеня чи штраф, передбачені договором.

Відповідач не погоджується із позицією позивача щодо неможливості

вірного сприйняття змісту оскаржуваної умови Договору позивачем через відсутність

станом на 02.05.2018 у штатному розписі ТОВ "Діонісій VN" юрисконсульта, адже

питання наявності чи відсутності у штатному розписі відповідної посади належить до

виключної компетенції уповноважених осіб позивача і жодним чином не корелює із

правовідносинами, що склалися між сторонами у межах укладених договорів, та не

стосується, у цілому, можливості правомірно проводити господарську діяльність

суб`єктом підприємницької діяльності. До того ж, судова практика у господарському

судочинстві свідчить, що посилання сторін на відсутність юриста в штаті

підприємства стосується виключно організації скаржником власної внутрішньої

діяльності. Окрім того, частина 1 статті 44 Господарського кодексу України, що передбачає принципи підприємницької діяльності, вказує на те, що підприємництво здійснюється, у тому числі, на основі вільного найму підприємцем працівників.

Позивач у наведеній позовній заяві вказує про те, що відсотки, передбачені п.

5.5 Договору, за своєю правовою природою відносяться до пені, про що, на думку позивача, свідчить й те, що вказаний пункт Договору міститься в розділі «Відповідальність сторін», а не в розділах «Предмет і ціна Договору», «Порядок розрахунків», «Строки й порядок поставки» і цим пунктом фактично сторони погодили відповідальність покупця за прострочення виконання зобов`язання по оплаті товару. У зв`язку з вищевикладеною позицією позивача відповідач підкреслює, що наявність умови погодженого, підписаного уповноваженими особами сторін, а також скріпленого печатками Договору не у тому розділі, у якому, на думку позивача, умова мала б перебувати, не є підставою для невиконання даної умови чи визнання її недійсною.

10 квітня 2018 року Велика Палата вказала на існування двох значень терміна «користування чужими коштами» (справа № 910/10156/17). Перше - це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Велика Палата дійшла висновку, що наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).

З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Із посиланням на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 13.11.2019, яку занесено до протоколу судового засідання, підготовче засідання відкладено на 16.12.2019 року о 10:00.

Ухвалою суду від 16.12.2019, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 14.01.2020 року о 12:00 год.

Відповідач явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином ухвалою суду від 17.12.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

14.01.2020 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

02.05.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" (продавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діонісій VN" (покупець, позивач) укладено договір поставки №АП-08-0177 (далі - Договір поставки), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити засоби захисту рослин (далі - товар) (а.с. 9-11).

Відповідно до п. 1.5 Договору поставки кількість і асортимент товару, який підлягає поставці, визначається відповідно до п. 1.1 даного Договору. За бажанням покупця кількість та асортимент товару можуть бути збільшені, що оформлюється додатковою угодою, в якій визначається кількість та асортимент товару, що підлягає поставці, та строк оплати.

Відповідно до п. 2.1 Договору поставки покупець зобов`язаний оплатити продавцю вартість товару в строк не пізніше 20 жовтня 2018 року.

Відповідно до п. 3.3 Договору поставки поставка товару здійснюється продавцем за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Костянтинівка.

Відповідно до п. 5.2 Договору поставки покупець відповідає за несвоєчасну оплату товару й сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 5.5 Договору поставки сторони прийшли до згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, і встановлюють її в розмірі 40 відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96 відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

Відповідно до п. 7.1 Договору поставки даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 01.01.2019 року, а в частині розрахунків - до повного виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором.

В подальшому сторонами вносились зміни до Договору поставки шляхом укладення додаткових угод, проте п. 5.5 Договору не змінювався.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що основним видом господарської діяльності позивача є вирощування сільськогосподарських культур, в зв`язку з чим, з метою забезпечення наявності у товариства засобів захисту рослин для їх використання при проведенні сільськогосподарської діяльності та упередження настання негативних насідків у вигляді неотримання врожаю сільгоспкультур та фактичної зупинки господарської діяльності товариства, ТОВ "Діонісій VN" укладено Договір поставки №АП-08-0177 від 02.05.2018 року з ТОВ "Хімагромаркетинг", умовами якого передбачалось надання покупцеві відстрочки в оплаті поставленого товару. Укладення договору поставки засобів захисту рослин із відповідачем було обумовлено незадовільним матеріальним становищем позивача, викликаним необхідністю сплати значних грошових сум в рахунок виконання кредитних зобов`язань позивача, та наданням відповідачем можливості здійснення оплати поставленого товару з відстрочкою платежу. Побоюючись втрати врожаю сільгоспкультур у разі невнесення засобів захисту рослин за їх відсутності у позивача, ТОВ "Діонісій VN" укладено Договір поставки №АП-08-0177 від 02.05.2018 року на нерівноправних та економічно невигідних для себе умовах, запропонованих ТОВ "Хімагромаркетинг". Відсутність станом на 02.05.2018 року в штатному розкладі ТОВ "Діонісій VN" юрисконсульта обумовило неможливість позивача вірно сприйняти зміст оскаржуваної умови Договору поставки, шо призвело до підписання договору, який містить положення, які ставлять позивача в нерівноправне по відношенню із відповідачем становище. Укладення Договору поставки на запропонованих відповідачем умовах обумовлено необхідністю використання позивачем у своїй господарській діяльності засобів захисту рослин, при відсутності яких ТОВ "Діонісій VN" несло ризик неотримання врожаю сільгоспкультур та понесення матеріальних збитків за результатами проведення сільськогосподарської діяльності. При необхідності виконання кредитних зобов`язань ТОВ "Діонісій VN" перед кредиторами, зокрема перед ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", товариство взагалі було б позбавлено грошових коштів. Вказане призвело б до неможливості придбання товарно-матеріальних цінностей, необхідних для забезпечення проведення сільськогосподарських робіт (ПММ, посівний матеріал, мінеральні добрива тощо), а відтак відповідно й неможливості виплати орендної плати орендодавцям - власникам земельних паїв, які знаходяться в користуванні позивача, заробітної плати працівникам товариства та здійснення оплати передбачених чинним законодавством податків. Зазначене в свою чергу призвело б до повної зупинки роботи товариства. Зі змісту статей 536, 625, 692, 712 ЦК України вбачається, що договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення. При цьому, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Проценти за користування чужими грошовими коштами, нарахування яких передбачено п. 5.5 Договору поставки, за своєю правовою природою підпадають під визначення пені, яка також була нарахована ТОВ "Хімагромаркетинг" у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у відповідності до пункту 5.2 Договору поставки за несплату поставленого товару за кожен день прострочення, що не узгоджується з положеннями ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Про те, що відсотки, передбачені п. 5.5 Договору поставки, за своєю правовою природою відносяться до пені свідчить й те, що вказаний пункт Договору міститься в розділі «Відповідальність сторін», а не в розділах «Предмет і ціна Договору», «Порядок розрахунків», «Строки й порядок поставки» і цим пунктом фактично сторони погодили саме відповідальність покупця за прострочення виконання зобов`язання по оплаті товару, а не розмір процентів як плати за користування чужими грошовими коштами (в такому випадку положення вказаного пункту були б включені до розділу «Предмет і ціна договору» або «Порядок розрахунків»). Вищевказане свідчить, що умови, передбачені п. 5.5 Договору поставки, суперечать положенням ст.ст. 692, 536, 625 Цивільного кодексу України та ст. 61 Конституції України. При цьому, ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Визнання недійсним пункту 5.5 Договору поставки жодним чином не вплине на дійсність решти умов договору та договору в цілому.

Із посиланням на викладене та приписи ч. 1 ст. 203 та ст.ст. 11, 202, 204, 215, 216, 233 Цивільного кодексу України позивач просить визнати недійсним положення укладеного між ТОВ "Хімагромаркетинг" та ТОВ "Діонісій VN" Договору поставки №АП-08-0177 від 02.05.2018, викладені в пункті 5.5 вказаного Договору наступного змісту "Сторони прийшли до згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, і встановлюють її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 (дев`яносто) календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та дев`яносто шість відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів".

До матеріалів позовної заяви позивачем долучено:

- копію кредитного договору від 28.04.2016 року №010/Р2-01-05-3-0/666 про Інвестиційний Агро Кредит для корпоративних клієнтів до Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/42-0-1/11-025 від 15.03.2011 року, укладеного між позивачем як позичальником та Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" як кредитором, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит у сумі 3000000,00 грн. у вигляді невідновлювального ліміту з видачею кредитних коштів траншами, зі сплатою за користування кредитом 21,8% річних, останній день строку дії ліміту кредитної операції - 19.04.2019 року (а.с. 20-22) та додатку №1 до нього (а.с. 23);

- копію кредитного договору від 19.10.2016 року №010/Д2-1-КБ/061 про Інвестиційний Агро Кредит для корпоративних клієнтів до Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/42-0-1/11-025 від 15.03.2011 року, укладеного між позивачем як позичальником та Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" як кредитором, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит у сумі 5200000,00 грн. у вигляді невідновлювального ліміту з видачею кредитних коштів траншами, зі сплатою за користування кредитом 18,9% річних, останній день строку дії ліміту кредитної операції - 18.10.2019 року (а.с. 24-26) та додатку №1 до нього (а.с. 27);

- копію кредитного договору від 19.10.2016 року №010/Д2-1-КБ/062 про Інвестиційний Агро Кредит для корпоративних клієнтів до Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/42-0-1/11-025 від 15.03.2011 року, укладеного між позивачем як позичальником та Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" як кредитором, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит у сумі 6159000,00 грн. у вигляді невідновлювального ліміту з видачею кредитних коштів траншами, зі сплатою за користування кредитом 18,9% річних, останній день строку дії ліміту кредитної операції - 18.10.2019 року (а.с. 51-53) та додатку №1 до нього (а.с. 54);

- копії платіжних доручень про погашення заборгованості за кредитним договором від 19.10.2016 року №010/Д2-1-КБ/062: №1397 від 18.10.2017 року на суму 800000,00 грн. (а.с. 55); №1399 від 18.10.2017 року на суму 290000,00 грн. (а.с. 56); №1400 від 19.10.2017 року на суму 963000,00 грн. (а.с. 57);

- копію кредитного договору від 10.05.2017 року №010/Д2-1-КБ/135 Відновлювальна Кредитна Лінія на фінансування поточної діяльності до Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/42-0-1/11-025 від 15.03.2011 року, укладеного між позивачем як позичальником та Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" як кредитором, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит у сумі 37200000,00 грн. у вигляді відновлювального (до 30.04.2017 року) та невідновлювального (з 01.05.2018 року) ліміту з видачею кредитних коштів траншами, зі сплатою за користування кредитом 17,5% річних, останній день строку дії ліміту кредитної операції - 03.11.2018 року (а.с. 58), додатку №1 та додаткових угод до нього (а.с. 59-63);

- копію штатного розпису позивача від 01.01.2018 року (а.с. 64);

- копію іпотечного договору від 11.05.2017 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" як іпотекодержателем та громадянкою України ОСОБА_1 як іпотекодавцем, відповідно до умов якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно в забезпечення виконання грошових зобов`язань позичальника (ТОВ "Діонісій VN" - позичальник-1, Фермерське господарство "ПІВДЕННІ ЛАНИ" - позичальник-2, Приватне підприємство "ОНІКС-ОПТ" - позичальник-3), що виникають та/або виникнуть у майбутньому з Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/42-0-1/11-025 від 15.03.2011 року, укладеного між кредитором та позичальником (а.с. 28-38) та договору про внесення змін від 18.05.2017 року (а.с. 39-40);

- копію іпотечного договору від 18.05.2017 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" як іпотекодержателем та громадянкою України ОСОБА_1 як іпотекодавцем, відповідно до умов якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно в забезпечення виконання грошових зобов`язань позичальника (ТОВ "Діонісій VN" - позичальник-1, Фермерське господарство "ПІВДЕННІ ЛАНИ" - позичальник-2, Приватне підприємство "ОНІКС-ОПТ" - позичальник-3), що виникають та/або виникнуть у майбутньому з Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/42-0-1/11-025 від 15.03.2011 року, укладеного між кредитором та позичальником (а.с. 41-50);

- копію договору застави від 11.05.2017 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" як заставодержателем та позивачем як заставодавцем, відповідно до умов якого заставодавець передає заставодержателю в заставу належне йому на праві власності рухоме майно в забезпечення виконання грошових зобов`язань позичальника (ТОВ "Діонісій VN" - позичальник-1, Фермерське господарство "ПІВДЕННІ ЛАНИ" - позичальник-2, Приватне підприємство "ОНІКС-ОПТ" - позичальник-3), що виникають та/або виникнуть у майбутньому з Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/42-0-1/11-025 від 15.03.2011 року, укладеного між кредитором та позичальником (а.с. 65-73), додатку №1, договорів про внесення змін, додаткового договору до нього (а.с. 74-97).

Суд не вбачає підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу (ЦК) України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Відповідно до абз. 5 п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі:

вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності;

самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону;

вільного найму підприємцем працівників;

комерційного розрахунку та власного комерційного ризику;

вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом;

самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не доведено факту укладення Договору поставки під впливом тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Наявність зобов`язань, в тому числі кредитних, є частиною нормальних господарських відносин, а тому за відсутності доказів примусового стягнення заборгованості за ними, звернення стягнення на значну частину майна боржника, подання заяви про визнання банкрутом тощо, не є беззаперечним свідченням існування тяжких обставин.

Факт відсутності юрисконсульта на підприємстві на час укладення Договору поставки не є підставою для визнання недійсними окремих положень Договору поставки. Позивач не був позбавлений можливості скористуватися послугами найманого працівника.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Як зазначено вище, пунктом 5.2 Договору поставки сторони погоди відповідальність покупця за несвоєчасну оплату товару у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

У пункті 5.5 Договору сторони скористались правом, передбаченим ч. 2 ст. 625 ЦК України, та встановили інший розмір відсотків річних, який підлягає стягненню з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, посилання позивача на те, що проценти за користування чужими грошовими коштами, нарахування яких передбачено п. 5.5. Договору поставки, за своєю правовою природою підпадають під визначення пені, відхиляються судом.

При цьому, господарський суд відзначає, що застосовуючи положення ст. 203 ЦК України, суд повинен мати на увазі принцип свободи договору, закріплений в ст.ст. 3, 627 ЦК України.

Врахувавши ці застереження, суд може дійти висновку про те, що норма договору протирічить закону у тому разі, якщо нормою закону відповідні правовідносини врегульовано по іншому (тобто спільне існування цих норм є взаємовиключним).

Разом з тим, ані ст. 536 ані ст. 625 ЦК України не встановлено обов`язкового до застосування способу обчислення процентів та не заборонено визначати їх розмір у будь-який спосіб, щодо якого сторони дійшли згоди.

Таким чином, законодавцем ці правовідносини врегульовано шляхом надання сторонам дуже широкого кола засобів для визначення розміру процентів за користування чужими грошовими коштами в договорі, які можуть залежати, зокрема, від фінансового стану сторін, досвіду взаємовідносин між ними, наявності кризових подій в економіці тощо, і підстав для звуження цього кола засобів суд не вбачає.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 73, 74, 77, 79, 86, 129, 201, 219, 220, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

3. Рішення може бути оскаржене в порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони у справі:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Діонісій VN" (57251, Миколаївська обл., Вітовський р-н, с.Костянтинівка, вул.Миру, буд.13, )

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" (02160, м.Київ, пр-т Соборності, буд.15, )

Повний текст рішення складено і підписано 24.01.2020.

Суддя В.О. Ржепецький