ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2020 справа № 914/2233/19

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового засідання Зубкович Д.С., розглянув матеріали

за позовом: Приватного підприємства "Бізон-Тех 2006", м. Пологи, Запорізька область,

до відповідача 1: Приватної агрофірми "Батько і син", с. Ганнівці, Жидачівський район, Львівська область,

до відповідача 2: ОСОБА_1 , с. Руда, Жидачівський район, Львівська область,

предмет спору: стягнення 345 788,94 грн.,

підстава позову: порушення умов договору поставки № ЛВ-МД-9 від 13.09.2018 року,

за участю представників:

позивача: не з`явився

відповідача 1: не з`явився,

відповідача 2: не з`явився.

ПРОЦЕС

01.11.2019 року на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства "Бізон-Тех 2006" до Приватної агрофірми "Батько і син" та до ОСОБА_1 про стягнення 345 788,94 грн.

04.11.2019 року суд відповідно до вимог статті 176 Господарського процесуального кодексу України звернувся до Адресно-довідкового бюро із проханням надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) одного з відповідачів у даній справі -фізичної особи громадянина ОСОБА_1 (місце проживання та ідентифікаційні дані згідно з позовною заявою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ). 13.11.2019 року судом отримано відповідь до Адресно-довідкового бюро, відповідно до якої зареєстрованим місцем реєстрації ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 14.11.2019 року відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі отримана позивачем 19.11.2019 року, відповідачами - 20.11.2019 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відводів складу суду сторонами не заявлено. Відзиву відповідачами не подано. Хід судових засідань відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань. У судовому засіданні 26.12.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 22.01.20р.

У судове засідання 22.01.2020 року сторони явку представників не забезпечили, хоча про дату та час судового засідання повідомлені завчасно та належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

20.01.2020 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи наведене, беручи до уваги належне повідомлення сторін про дату та час судового засідання, обізнаність сторін про відкриття провадження в даній справі, зважаючи на відсутність повідомлень про причини неявки представників відповідачів та подання клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, суд не вважає неявку представників сторін у дане судове засідання перешкодою для вирішення справи по суті в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 22.01.2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ВІдповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Суд також зазначає, що після судового засідання, призначеного на 22.01.2020 року на 10:40 год., через канцелярію суду о 12:16 год. директором відповідача 1 подано заяву про визнання позову. Відповідна заява подана після постановлення судом рішення в даній справі в нарадчій кімнаті, тому не розглядається по суті та не оцінюється і не враховується судом при постановленні рішення суду.

СУТЬ СПОРУ ТА ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ СТОРІН

Спір між сторонами виник внаслідок прострочення відповідачем 1 виконання зобов`язання по своєчасній оплаті отриманого товару. Так, позивач стверджує, що на виконання умов договору він поставив відповідачу 1 весь товар на загальну суму 344 000,16 грн., що підтверджується видатковою накладною від 20.09.2018 року. У встановлені договором поставки строки відповідач 1 не повністю виконав свої грошові зобов`язання, так як товар оплатив лише частково, на загальну суму 68 800,03 грн. Другий платіж відповідачем 1 взагалі не сплачувався, а перший був прострочений на 1 місяць. Станом на дату подання позовної заяви заборгованість відповідача 1 перед позивачем з оплати товару (основний борг) за договором поставки становить 275 200,13 грн., яку позивач заявляє до стягнення. За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував також ) 13 278,41 грн. пені, 2 270,40 грн. інфляційних втрат, 55 040,00 грн. штрафу.

Відповідачі, повідомлені належним чином про судове провадження за позовом Приватного підприємства "Бізон-Тех 2006", відзиву на позовну заяву не подали.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

13.09.2018 року Приватне підприємство "Бізон-Тех 2006" (надалі по тексту рішення - позивач, згідно з договором - постачальник) та Приватна агрофірма "Батько і син" (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - покупець) уклали договір поставки мінеральних добрив № ЛВ-МД-9 (надалі - договір), згідно з умовами якого постачальник зобов`язується постачати покупцеві продукцію, а покупець зобов`язується з`являтися у місце поставки, приймати цей товар та оплачувати його постачальнику.

Згідно з п. 4.1 договору товар постачається покупцю або на умовах DDT, склад покупця, або залізничним транспортом на умовах FCA, залізнична станція вказана покупцем. У специфікаціях сторони вказують, на яких саме умовах постачається товар. Якщо в специфікації не були визначені умови поставки, то товар по ній постачається покупцю на умовах DDT, склад покупця, що знаходиться за адресою Львівська область, Жидачівський район, с. Ганнівці.

Як вбачається зі специфікації № 1 від 13.09.2018 року, товаром, що постачається покупцю, є сульфат амонію гранула в кількості 40,000 тонн, загальною вартістю 344 000,16 грн., дата поставки - не пізніше 21.09.2018 року. Специфікацією також визначено умови та місце поставки: DDT, склад покупця, що знаходиться за адресою 81770, Львівська область, Жидачівський район, с. Ганнівці; строки оплати товару:

перший платіж у сумі 68 800,03 грн. перераховується покупцем постачальнику у строк не пізніше 28 вересня 2018 р.,

другий платіж у сумі 275 200,13 грн. перераховується покупцем постачальнику у строк не пізніше 31 липня 2019 р.,

суми платежів підлягають індексації згідно з договором.

Згідно з видатковою накладною № ЗП30914 від 20.09.2018 року Приватне підприємство "Бізон-Тех 2006" на виконання договору поставки мінеральних добрив № ЛВ-МД-9 поставило Приватній агрофірмі "Батько і син" сульфат амонію гранула в кількості 40,000 тонн, загальною вартістю 344 000,16 грн. Видаткова накладна підписана представниками обох сторін та скріплена печатками.

29.10.2019 року покупцем здійснено оплату отриманого товару в сумі 68 800,03 грн. з призначенням платежу «оплата за мінеральні добрива № ЛВ-МД-9 від 13.09.2018 року.

13.09.2018 року Приватне підприємство "Бізон-Тех 2006" (кредитор) уклало з ОСОБА_1 (поручитель) договір поруки, відповідно до якого забезпечується виконання основного договору, яким є будь-який з наступних договорів:

- договір поставки № ЛВ-49 від 10.04.2018 року:

- договір поставки № ЛВ-МД-9 від 13.09.2018 року.

- договір поставки № ЛВ-1 від 29.08.2018 року, що укладені між кредитором і боржником (Приватне підприємство «Батько і син»), включаючи всі додаткові угоди та специфікації до них, у т. ч. ті, що можуть бути підписані їх сторонами в майбутньому.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки за цим договором поручитель поручився за своєчасне і належне виконання боржником забезпечених зобов`язань і зобов`язується відповідати перед кредитором за порушення боржником забезпечених зобов`язань. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за основним договором.

Станом на 03.09.2019 року сторонами договору поставки проведено звірку взаєморозрахунків за період 13.09.2018-03.09.2019 року за договором поставки № ЛВ-МД-9, відповідно до якого заборгованість покупця становить 275 200,13 грн.

Станом на 04.09.2019 року Приватною агрофірмою «Батько і син» складено лист щодо укладення договорів поставки між Приватною Агрофірмою «Батько і Син» та ПП «Бізон-Тех 2006», розміру заборгованості та сплати штрафних санкцій, відповідно до якого підприємство визнає заборгованість, зокрема, по договору № ЛВ-МД-9 від 13.09.2018 року, в сумі 275 200,13 грн., та підтверджує, що виконання постачальником зобов`язань за всіма договорами належним чином. Підприємство зобов`язалось погасити прострочену заборгованість та додатково сплатити штрафні санкції не пізніше 20.09.2019 року за договором поставки № ЛВ-МД-9 від 13.09.2018 року - прострочений борг в сумі 275 200,13 грн та штрафні санкції в сумі 11 008,01 грн. з розрахунку 2% від суми боргу за кожний місяць прострочення (24 % річних).

27.09.2019 року позивачем надіслано відповідачу 1 претензію про виконання грошових зобов`язань з оплати товару й сплати штрафних санкцій за договорами поставки № ЛВ-МД-9 від 13.09.2018 року, № ЛВ-49 від 10.04.2018 року та № ЛВ-1 від 29.08.2018 року, яка отримана адресатом 04.10.2019 року, що підтверджується копією претензії, фіскального чека та сторінки Укрпошти щодо відстеження пересилання поштового відправлення.

Докази оплати відповідачем 1 отриманого 20.09.2018 року товару у повному обсязі у матеріалах справи відсутні.

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, документально не спростовувались.

ВИСНОВКИ СУДУ

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір поставки та договір поруки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч.1,2 ст. 712 ЦК України).

Як встановлено вище, підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачами, 20.09.2018 року постачальником поставлено покупцю товар на суму 344 000,16 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено вище, договором сторони погодили, що перший платіж у сумі 68 800,03 грн. перераховується покупцем постачальнику у строк не пізніше 28 вересня 2018 р., другий платіж у сумі 275 200,13 грн. перераховується покупцем постачальнику у строк не пізніше 31 липня 2019 р. У матеріалах справи наявні докази сплати покупцем лише першої частини платежу сумі 68 800,03 грн. 29.10.2018 року. Докази сплати 275 200,13 грн. до 31 липня 2019 р. в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі ст. 256 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, останнім днем строку виконання відповідачем свого обов`язку по сплаті 275 200,13 грн. було 31.07.2019 року. Відповідно, з 01.08.2019 року відповідач вважається таким, що прострочив виконання свого обов`язку по сплаті грошових коштів у сумі 275 200,13 грн. Водночас, як підтверджено позивачем банківською випискою, 01.11.2019 року Приватною Агрофірмою «Батько і Син» здійснено оплату згідно з дог. поставки № ЛВ-МД-9 в сумі 125 200,13 грн. та в сумі 150 000,00 грн., тобто на загальну суму 275 200,13 грн. Відтак, на час постановлення рішення заборгованість в частині основного боргу відсутня.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. При цьому така заборгованість існувала на час звернення позивача з даним позовом до суду, оскільки згідно з відбитком поштового штампа на описі вкладення в цінний лист, яким надіслано позовну заяву до суду, така здана на пошту 29.10.2019 року. Тобто спір в частині стягнення суми основного боргу існував на 29.10.2019 року, а обставини, які б свідчили об`єктивно про сплату суми основного боргу відповідачем, не існували. Відтак, провадження в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 275 200,13 грн. підлягає закриттю.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Позивачем за період прострочення 29.09.2018-28.10.2018 року та 01.08.2019-28.10.2019 року нараховано пеню в розмірі 13 278,41 грн., за період жовтня 2018 року та серпня-вересня 2019 року - 2 270,40 грн. інфляційних втрат, а також 55 040,00 грн. штрафу.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Договором сторони передбачили, що за прострочення оплати поставленого і неоплаченого товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,05% від простроченої суми грошового зобов`язання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 20 календарних днів покупець додатково сплачує позичальнику штраф у розмірі 20 % від простроченої суми (п. 6.1.4).

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Проте, договором сторони визначили, що нарахування штрафних санкцій не обмежується шістьма місяцями, а здійснюється до моменту їх фактичного виконання (п. 6.2).

Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Перевіривши правильність розрахунку пені за правильно визначений позивачем період 29.09.18-28.10.18р. на суму прострочення 68 800,03 грн. і за період 01.08.2019-28.10.2019р. на суму 275 200,13 грн., суд зазначає, що позивачем правильно порахована пеню і її сума 13 278,41 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Щодо стягнення 55 040,00 грн. штрафу, то суд вважає обґрунтованою таку вимогу, оскільки позивачем правильно визначено підстави нарахування штрафу у розмірі 20% від суми прострочення, що тривало більше 20 календарних днів (прострочення на суму 275 200,13 грн. виникло 01.08.2019 року і тривало більше 20 календарних днів, так як на час подання позову 29.10.2019 року заборгованість не була погашена). Перевіривши правильність нарахування неустойки, суд зазначає, що штраф в сумі 55 040,03 грн. порахований правильно, тому відповідна позовна вимога підлягає задоволенню.

Щодо нарахованих інфляційних втрат, суд зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України). Здійснюючи перевірку проведеного позивачем розрахунку, суд зазначає, що інфляційні втрати за жовтень 2018 року на суму прострочення 68 800,03 грн. та за серпень-вересень 2019 року на суму 275 200,13 грн., пораховані правильно, тому позовна вимога в частині стягнення 2 270,40 грн. інфляційних втрат також підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про солідарне стягнення з клієнта та поручителя заборгованості, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як встановлено вище, виконання зобов`язань по договору поставки № ЛВ-МД-9 від 13.09.2018 року забезпечене порукою ОСОБА_1 .

Щодо суб`єктного складу сторін договору поруки суд враховує положення ст.20 ГПК України та позицію Великої палати Верховного суду, наведену у постанові від 13.03.2018 року у справі № 415/2542/15-ц. Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають, зокрема, при виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. Тобто, з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Позивач, звертаючись з даним позовом у справі, об`єднав вимоги щодо виконання договору поруки як основного зобов`язання з вимогами щодо виконання договору поруки, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, що відповідає зазначеним вимогам законодавства та дає підстави розглядати відповідний спір за правилами господарського судочинства.

Договором поруки сторони передбачили, що у разі порушення боржником забезпечених зобов`язань поручитель зобов`язується сплатити кредитору за будь-яких обставин усі суми, належні кредитору від боржника за основним договором, на тих же умовах, що і боржник. Факт порушених боржником забезпечених зобов`язань є достатньою самостійною підставою для поручителя виконати їх на користь кредитора. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя або до боржника або здійснення їх попереднього повідомлення, надання будь-якої інформації або документів поручителю, не є обов`язковим і необхідним для виконання цього договору поручителем. Поручитель зобов`язується самостійно контролювати своєчасність і належність виконання боржником забезпечених зобов`язань. Поручитель має право сплатити кредитору суми, належні йому від боржника за основним договором, до порушення боржником забезпечених зобов`язань, на тих же умовах, що і боржник, якщо він розуміє, шо боржник не виконає своєчасно і належним чином забезпечені зобов`язання (п. 3.1).

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відтак, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором боржника за основним зобов`язанням і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про наявність у відповідачів солідарного обов`язку по виконанню зобов`язання за договором поставки № ЛВ-МД-9 від 13.09.2018 року, у зв`язку з чим обґрунтованими є позовні вимоги щодо солідарного стягнення з відповідачів суми заборгованості в розмірі 70 588,81 грн., що складається з 13 278,41 грн. пені, 2 270,40 грн. інфляційних втрат, 55 040,00 грн. штрафу. Враховуючи досліджені та встановлені вище обставини справи, перевіривши доводи позивача, не спростовані та не заперечені відповідачами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог і часткове закриття провадження з наведених вище підстав.

Щодо заявленого позивачем клопотання про зазначення судом в резолютивній частині рішення про нарахування відповідачам пені на прострочену і несплачену ними суму основного боргу до моменту виконання такого рішення, суд вважає, що таке не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ч. 10 ст. 231 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Проте, як встановлено вище, рішення про стягнення основного боргу в даній справі не постановляється у зв`язку зі сплатою основного боргу відповідачем. Відповідно, застосування припису вказаної норми не є можливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за задоволені позовні вимоги покладаються на відповідачів. При цьому суд враховує позицію Пленуму Вищого господарського суду України, наведену у п.4.1 постанови 21.02.2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», а саме, якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Також суд зазначає, що судовий збір, пропорційний сумі основного боргу, в сумі 4 128,71 грн. у зв`язку із закриттям провадження у справі може бути повернутий позивачу з державного бюджету на підставі ухвали суду за клопотанням особи, яка його сплатила (п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129 ,ч. 9 ст. 165, ст. ст. 231, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Провадження в частині стягнення 275 200,13 грн. основного боргу закрити.

3. Стягнути солідарно з Приватної агрофірми "Батько і син" (81770, Львівська обл., Жидачівський район, село Ганнівці, код ЄДР 30772103) і ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Приватного підприємства "Бізон-Тех 2006" (70605, Запорізька обл., Пологівський район, місто Пологи, вул. Лесі Українки, будинок 162, квартира 11, код ЄДР 34216986) 13 278,41 грн. пені, 2 270,40 грн. інфляційних втрат, 55 040,00 грн. штрафу.

4. У задоволенні позовних вимог в частині зазначення в резолютивній частині рішення про нарахування пені до моменту виконання рішення суду відмовити.

5. Стягнути з Приватної агрофірми "Батько і син" (81770, Львівська обл., Жидачівський район, село Ганнівці, код ЄДР 30772103) на користь Приватного підприємства "Бізон-Тех 2006" (70605, Запорізька обл., Пологівський район, місто Пологи, вул. Лесі Українки, будинок 162, квартира 11, код ЄДР 34216986) 529,06 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

6. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Приватного підприємства "Бізон-Тех 2006" (70605, Запорізька обл., Пологівський район, місто Пологи, вул. Лесі Українки, будинок 162, квартира 11, код ЄДР 34216986) 529,06 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 24.01.2020 року.

Суддя Матвіїв Р.І.