ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

"22" січня 2020 р. м. Київ Справа № 911/3019/19

За позовомзаступника прокурора Чернігівської області (14000, м. Чернігів, вул. Князя Чорного, 9) в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 3)
До Фермерського господарства "Олександр" (08423, Київська обл., Переяслав-Хмельницький район, м. Соснова, пров. Леніна, 3)
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
1. Головне управління Держгеокадастру у Київській області (03115, м. Київ, вул. Серпова, 3/14)
2. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )
Провитребування земельної ділянки
Суддя Третьякова О.О.

Представники:

Від позивача не з`явився
Від відповідача не з`явився
Від третьої особи-1не з`явився
Від третьої особи-2 не з`явився
Від прокуратури Набок Ю.В. прокурор

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Київської області із позовною заявою від 26.11.2019 №05/1-1318-19 про витребування з незаконного володіння Фермерського господарства "Олександр" (далі - відповідач) на користь держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру земельної ділянки площею 2,0 га кадастровий номер :02:005:0237 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Строківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

В якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору вказано Головне управління Держгеокадастру у Київській області (далі - третя особа-1) та ОСОБА_1 (далі - третя особа-2).

Позовні вимоги мотивовані необхідністю захисту майнових прав українського народу як власника спірної земельної ділянки, що протиправно вибула з державної власності, адже була набута відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від громадянина ОСОБА_1 , який отримав її незаконно та з порушенням вимог земельного законодавства.

На переконання прокурора орган, уповноважений державною на здійснення відповідних функцій захисту у спірних правовідносинах, неналежним чином виконує свої повноваження, що зумовило звернення до суду з цим позовом.

В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві вказується, що Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 за рахунок земель державної власності для ведення особистого селянського господарства. У подальшому ця ділянка з порушенням вимог земельного законодавства була відчужена на користь Фермерського господарства "Олександр" за договором купівлі-продажу від 30.11.2018 (серія та номер 1525), у зв`язку з чим прокурор просить витребувати її з незаконного володіння відповідача на користь держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.12.2019 відкрито провадження у справі №911/3019/19 за вказаними позовними вимогами, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.01.2020, залучено до участі у справі Головне управління Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_1 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, встановлено учасникам провадження строк для вчинення необхідних процесуальних дій та ін.

У підготовче засідання, призначене на 22.01.2020, з`явився прокурор.

Інші учасники провадження уповноважених представників до суду не направили, про причини їх неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце проведення засідання повідомлені своєчасно та належним чином (повідомлення про вручення поштових відправлень з ухвалою від 27.12.2019 за ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України в матеріалах справи).

Проаналізувавши наявні у справі матеріали, суд не встановив підстав для відкладення підготовчого засідання відповідно до ст.183, 202 Господарського процесуального кодексу України.

Під час проведення підготовчого засідання і вчинення процесуальних дій за ст. 182 Господарського процесуального кодексу України судом доведено до відома прокурора обставини того, що на розгляді Великої Палати Верхового Суду перебуває справа №912/2385/18 за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2019, що була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду Касаційним господарським судом у складі Верхового Суду з огляду на наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики у питаннях щодо здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором. Провадження у справі №912/2385/19 відкрито Господарським судом Кіровоградської області за позовом першого заступника керівника Олександрійської місцевої прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області і Східного офісу Державної аудиторської служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранссервіс-груп", Відділу освіти, молоді та спорту Устинівської РДА про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 90577,26 грн.

На обговорення прокурора судом винесено питання щодо наявності підстав для зупинення провадження у справі №911/3019/19 в порядку п.7 ч.1 ст.228 Господарського процесуального кодексу України до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/2385/18.

Прокурор у справі заперечував проти зупинення провадження у справі, вказуючи на те, що питання наявності підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у суді в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру досліджувалося судом при відкритті провадження у цій справі, а відкривши провадження, суд дійшов висновку, що звернення прокурора до суду відповідає законодавчим вимогам, а тому ухвалу про зупинення провадження у справі відповідно до п.7 ч.1 ст.228 Господарського процесуального кодексу України до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/2385/18 не може бути постановлено. Також, прокурор посилався на практику застосування Верховним Судом норм права щодо звернення прокурора до суду в інтересах держави, яка не передбачає необхідності доведення бездіяльності уповноважених органів або ж фактів неналежного захисту інтересів держави. Крім того, прокурор вказував на наявність листування з позивачем, як доказ його бездіяльності.

Заслухавши пояснення і думку прокурора, дослідивши наявні у справі матеріали та офіційно опубліковані відомості Єдиного державного реєстру судових рішень суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для зупинення провадження у справі в порядку п.7 ч.1 ст.228 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 3, 4 ст.53 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором.

Дослідивши офіційно опубліковані відомості Єдиного державного реєстру судових рішень суд встановив, що Верховний Суд у складі колегії судів Касаційного господарського суду постановив у господарській справі № 912/2385/18, провадження в якій було відкрито за позовом прокурора, ухвалу від 16.10.2019 про передачу справи разом із касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на те, що дана справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

При цьому, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, передаючи на розгляд Великої Палати Верховного Суду зазначену справу, обґрунтувала свій висновок доводами про те, що механізм реалізації права прокурора подавати позови до суду в інтересах держави є недосконалим та неоднозначним, та вказала на правову проблему щодо підстав здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а саме: чи зобов`язаний прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі, окрім обґрунтування сутності порушень інтересів держави та необхідності їх захисту, обґрунтовувати також визначені законом підстави для звернення до суду прокурора шляхом: додання до позовної заяви доказів, які підтверджують, що захист законних інтересів держави не здійснюється, зокрема, доказів здійснення передбачених законом дій щодо порушення прокурором відповідного провадження у разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурором; обґрунтування та доведення суду причин, через які захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (чи достатньо у такому разі самого лише посилання в позовній заяві прокурора на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження для прийняття позову прокурора до розгляду).

Крім того, за позицією колегії суддів Верховного Суду, існує також інше питання, що потребує правового висновку - які правові наслідки, в разі, якщо судом після відкриття провадження у справі за результатами розгляду справи буде встановлено відсутність підстав для представництва інтересів держави в суді (прокурор не обґрунтовував, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, недотримання прокурором процедури, що передбачена абз.3, 4 ч.1 ст.23 Закону України "Про прокуратуру"). Зокрема, правового висновку Великої Палати потребують питання: чи свідчить відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави про відсутність процесуальної дієздатності; які правові наслідки, якщо суд після відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, установить відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави з таким позовом.

Як слідує з ухвали від 07.11.2019 Великою Палатою Верховного Суду прийнято до розгляду справу № 912/2385/18 з посиланням на те, що вирішення поставлених питань щодо обґрунтування прокурором звернення до суду в інтересах держави сприятиме забезпеченню єдності судової практики, дотриманню принципу верховенства права, складовою якої є юридична визначеність, та принципу пропорційності, тобто, розумного балансу між приватними й публічними інтересами.

Відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з п.7 ч.1 ст.228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

За приписами п.11 ч.1 ст.229 Господарського процесуального кодексу України у такому разі провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду судового рішення у касаційному порядку.

Як вказувалося вище, ініціювання даного позову прокурором обґрунтовано необхідністю захисту інтересів держави (повернення у державну власність земельної ділянки, право власності на яку перейшло до відповідача у спосіб, що не відповідає законодавству), адже уповноважений на здійснення відповідних функції у спірних правовідносинах орган - Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру неналежно виконує свої повноваження, що доводиться фактом його не звернення до суду, незважаючи на листи прокуратури з відомостями про неправомірність отримання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

При цьому, прокурор посилається на обставини, встановлені у межах досудового розслідування, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.364 Кримінального кодексу України.

Тобто, звернення до суду прокурора ґрунтувалося на посиланнях на відсутність активних дій з боку позивача, спрямованих на захист інтересів держави та наявність незакінченого кримінального провадження, матеріали якого до позовної заяви приєднано не було.

Враховуючи викладене, а також те, що Великою Палатою Верховного Суду, серед іншого, вирішуватиметься питання щодо змісту доказів, які повинні бути надані прокурором при зверненні з позовом в порядку ст.23 Закону України "Про прокуратуру", щодо необхідності обґрунтування та доведення суду причин, через які захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, а також щодо наявності або відсутності процесуальної дієздатності прокурора у відповідних правовідносинах, суд дійшов висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі №911/3019/19 до вирішення Великою Палатою Верховного Суду справи №912/2385/18.

При цьому, суд вважає за необхідне відзначити, що при вирішенні питання про зупинення провадження у даній справі враховано позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду щодо зупинення проваджень у справах №916/2122/16, №924/1211/18, №922/1546/18, №915/650/18, №924/149/18, №905/1428/18, №924/725/18 та інших за позовом прокурора.

Щодо правової позиції прокурора, який вказав, що не вбачає необхідності у зупиненні провадження у справі, суд зазначає, що пояснення прокурора враховані, проте вони не є такими, що спростовують наявність підстав для зупинення провадження у справі № 911/3019/19, адже відкриття провадження у справі не є чинником, який забороняє встановлення у подальшому фактів правомірності або безпідставності ряду процесуальних дій, у тому числі і подання прокурором позову до суду.

Щодо посилань прокурора на практику Верхового Суду, де йдеться про відсутність необхідності доведення бездіяльності уповноважених органів або ж фактів неналежного захисту інтересів держави позивачами, суд зауважує, що саме правова позиція, яка очікується від Великої Палати Верховного Суду у справі №912/2385/18, може усунути розбіжності в судовій практиці.

При цьому, суд керується необхідністю дотримання принципу остаточності судового рішення, також метою дотримання права всіх учасників провадження у цій справі на справедливий суд, адже відсутність єдиної правозастосовчої практики у питаннях механізму реалізації прокурором права подавати позови до суду в інтересах держави може становити порушення принципу юридичної визначеності, який є складовою конституційного принципу верховенства права, що вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.

Відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини йдеться про те, що право на справедливий суд, визначене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в п.1 ст.6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі "Томіч та інші проти Чорногорії", заява №18650/09, у справі "Шахін і Шахін проти Туреччини", заява №13279/05).

Верховний Суд повинен забезпечувати єдність судової практики, щоб виправляти непослідовності та в такий спосіб підтримувати громадську довіру до судової системи (рішення ЄСПЛ "Альбу та інші проти Румунії", заява №34796/09).

Наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх, призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що спір у справі №911/3019/19 виник у правовідносинах, які є подібними з правовідносинами у справі №912/2385/19, судове рішення у якій на цей час передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Приймаючи до уваги те, що Великою Палатою Верховного Суду будуть висловлені правові позиції, які можуть суттєво вплинути на вирішення цієї справи, оскільки такі позиції Верховного Суду, відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України повинні враховуватися і судом першої інстанції, а також з урахуванням об`єктивної неможливості розгляду даної справи до розгляду справи №912/2358/18, провадження у справі №911/3019/19 підлягає зупиненню до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №912/2385/18 та вирішення питання про усунення неоднакового застосування положень ст.23 Закону України "Про прокуратуру".

Керуючись ст. 228, 229, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Зупинити провадження у справі № 911/3019/19 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/2385/18.

2. Учасникам провадження надати суду докази на підтвердження усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили 22.01.2020 та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 24.01.2020.

Суддя О.О. Третьякова