РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2020 року м. Чернігівсправа № 927/1065/19

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Степаненко К.В., за правилами спрощеного позовного провадження розглянуто справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Кремінь»,

вул. Тараса Шевченка, 97А, смт. Парафіївка, Ічнянський район, Чернігівська область, 16730;

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Дєляєва Валерія Івановича,

АДРЕСА_1 ;

предмет спору: про стягнення заборгованості в сумі 7769,02грн

за участю представників сторін:

від позивача: Череп О.О. - довіреність б/н від 15.01.2020, представник;

від відповідача: не прибув.

У судовому засіданні 22.01.2020 Господарським судом Чернігівської області на підставі частини 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

23.12.2019, до Господарського суду Чернігівської області, від Приватного акціонерного товариства «Кремінь» (надалі - ПрАТ «Кремінь») надійшов позов до фізичної особи-підприємця Дєляєва Валерія Івановича (надалі - ФОП Дєляєв В.І.) про стягнення заборгованості в сумі 7769,02грн за товар (велику рогату худобу) поставлений ПрАТ «Кремінь» згідно видаткових накладних №87 від 12.09.2018, №88 від 21.09.2018, №105 від 17.10.2018 та товарно-транспортних накладних №27 від 12.09.2018, №28 від 21.09.2018, №35 від 17.10.2018, отриманий відповідачем на підставі довіреностей №32 від 11.09.2018, №34 від 21.09.2018 та №38 від 16.10.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані приписами статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 24.12.2019 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі № 927/1065/19 за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 22.01.2020, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті, відповідачу - 15-денний строк з дня вручення ухвали, але не пізніше 09.01.2020, для подання до суду та позивачу відзиву на позовну заяву. Викликано повноважного представника позивача у судове засідання 22.01.2020, визнано його явку обов`язковою.

У судове засідання 22.01.2020 прибув повноважний представник позивача, який підтримав заявлений позов у повному обсязі, виходячи з підстав наведених у позовній заяві. Письмово пояснив, що поставка товару за перерахованими видатковими документами здійснювалась сторонами за відсутності письмового договору, укладеного в формі єдиного документа. У видаткових накладних (належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи) помилково проставлена відмітка - договір №7/08 від 07.02.2014, так як вказаний правочин припинив свою дію 31.12.2014 за закінченням строку, на який його було укладено.

Відповідач у судове засідання 22.01.2020 не прибув, явку повноважного представника не забезпечив, відзив на позов у встановлений судом строк не надав, проти позовних вимог не заперечив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надіслав.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДРПОУ), витяг з якого наявний в матеріалах справи, місце реєстрації фізичної особи-підприємця Дєляєва Валерія Івановича (РНОКПП НОМЕР_1 ): АДРЕСА_1 .

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 24.12.2019 направлена судом за адресою державної реєстрації відповідача згідно даних ЄДРПОУ, одержана адресатом 26.12.2019, про що свідчить поштове повідомлення про вручення рекомендованого відправлення №416. Тобто, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, натомість своїми процесуальними правами не скористався, участь повноважного представника в судовому засіданні не забезпечив, відзив на позов до суду не надав, проти заявлених вимог не заперечив.

За умовами частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Судом враховано, що відкладення справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення наявного спору у відповідному судовому засіданні.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (надалі -ГПК України) встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 частини 3 зазначеної статті встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, однак явку повноважного представника до суду не забезпечив без пояснення причин, відзив на позов у встановлений судом строк не надав, з огляду на зміст частини 9 статті 165, частини 2 статті 178, частини 1 статті 202 ГПК України суд вважає, що неприбуття відповідача у судове засідання та неподання ним відзиву на позов не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши повноважного представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

За статтею 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. За частиною 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У силу вимог статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі, сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За частиною 2 цієї статті, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У силу частини 1 статті 639 Кодексу договір може бути укладений в будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Як встановлено судом, позивачем, згідно видаткових накладних №87 від 12.09.2018, №88 від 21.09.2018, №105 від 17.10.2018 та товарно-транспортних накладних №27 від 12.09.2018, №28 від 21.09.2018, №35 від 17.10.2018 поставлено, а відповідачем на підставі довіреностей №32 від 11.09.2018, №34 від 21.09.2018, №38 від 16.10.2018 отримано товар, велику рогату худобу в кількості 36 голів, загальною вартістю 683929,02грн.

Наведені обставини відповідачем не заперечуються.

Таким чином, суд, проаналізувавши матеріали справи дійшов до висновку, що між сторонами склалися правовідносини на підставі укладеного у спрощений спосіб договору поставки, згідно якого позивач - продавець передав, а відповідач - покупець прийняв товар на загальну суму 683929,02грн. При цьому, судом взято до уваги письмові пояснення позивача щодо помилкового посилання у спірних видаткових накладних на договір №7/08 від 07.02.2014.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З огляду на зміст статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Тобто, в силу прямої норми Закону відповідач був зобов`язаний оплатити товар одразу після його прийняття. Видаткові накладні №87 від 12.09.2018, №88 від 21.09.2018 та №105 від 17.10.2018 складені сторонами в двосторонньому порядку, є самостійними підставами виникнення у відповідача обов`язку здійснити повний розрахунок за отриманий товар.

Відповідач частково розрахувався за поставлений товар на загальну суму 676160,00грн, про що свідчать належним чином завірені копії банківських виписок по рахунку позивача, сформовані: на 12.09.2018 (платіж у сумі 296160,00грн), на 20.09.2018 (платіж у сумі 250000,00грн) та на 21.09.2018 (платіж у сумі 130000,00грн).

За статтею 610 ЦК України порушення зобов`язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено наявність боргу відповідача перед позивачем за товар, поставлений згідно перерахованих видаткових документів у заявленій до стягнення сумі - 7769,02грн (683929,02грн - 676160,00грн); докази сплати наявної заборгованості відповідач до суду не надав.

16.07.2019, позивачем направлена відповідачу претензія №884 з вимогою погасити наявний борг у сумі 7769,02грн, що згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №119 отримана відповідачем 18.07.2019 та залишена без виконання, що ним не спростовувалось під час судового розгляду наявного спору.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач проти заявленого позову не заперечив, факт порушення грошових зобов`язань перед позивачем не спростував.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення договірних зобов`язань по своєчасному розрахунку за отриманий товар, за відсутності заперечень зі сторони відповідача, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 7769,02грн.

При ухвалені рішення у справі суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

У відповідності до п.2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з огляду на те, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі, за рахунок відповідача мають бути відшкодовані понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00грн.

Керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, частиною 2 статті 178, 202, 233, 236, 238, 241, 247- 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Кремінь» (вул. Тараса Шевченка, 97А, смт. Парафіївка, Ічнянський район, Чернігівська область, 16730, ) до фізичної особи-підприємця Дєляєва Валерія Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Дєляєва Валерія Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Кремінь» (вул. Тараса Шевченка, 97А, смт. Парафіївка, Ічнянський район, Чернігівська область, 16730, ) 7769,02грн основної заборгованості та 1921,00грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається у порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 22.01.2020.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко