РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.01.2020Справа № 910/16100/19

Суддя Господарського суду міста Києва Чинчин О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фермерського господарства «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» (45341, Волинська обл., Іваничівський район, село Топилище, Ідентифікаційний код юридичної особи 34626298)
до проДержавного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (04112, м.Київ, ВУЛИЦЯ ОЛЕНИ ТЕЛІГИ , будинок 8, Ідентифікаційний код юридичної особи 37884028) стягнення 155034,91 грн.
Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» (далі-Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (далі-Відповідач) про стягнення 155 034,91 грн., з яких 150 038,00 грн. заборгованості, 2 484,00 грн. 3% річних, 2 512,75 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на порушення Відповідачем зобов`язання з оплати вартості Товару, поставленого у період квітень-травень 2019 року на підставі Договору, укладеного в спрощений спосіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2019 позовну заяву Фермерського господарства «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №910/16100/19, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 19.11.2019 направлено на адреси Сторін рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується поверненням рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень 23.11.2019 та 20.11.2019 уповноваженим представникам Позивача та Відповідача.

27.11.2019 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечуючи проти позову, наполягає на відсутності правовідносин поставки з Позивачем, посилаючись на відсутність у керівника філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» повноважень на вчинення відповідних правочинів та не схвалення в подальшому цього правочину юридичною особою. Крім того, Відповідач вказує на відсутність доказів відвантаження Позивачем товару на підставі видаткових накладних № 52 та 86, наявність дефектів в оформленні первинних документів, невідповідність ціни поставленого товару рівню ринкових цін на такий товар.

03.12.2019 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про покладення на Відповідача витрат Позивача на професійну правничу допомогу з доданими відповідними доказами.

17.12.2019 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на відзив, якою Позивач підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як стверджує Позивач, Фермерським господарством «АГРОІНВЕСТ - ТОПИЛИЩЕ» поставлено, а Державним підприємством «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» прийнято Товар загальною вартістю 150 038,00 грн., що підтверджується видатковими накладними № 41 від 10.04.2019 на суму 146 880,00 грн., № 52 від 13.05.2019 на суму 1648,74 грн., № 86 від 14.06.2019 суму 1509,26 грн. та товарно-транспортною накладною № 90 від 10.04.2019, копії яких наявні в матеріалах справи. (а.с. 26-29).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач зазначає, що в результаті неналежного виконання Відповідачем зобов`язань щодо оплати поставленого Товару у останнього утворилась заборгованість перед Позивачем у розмірі 150 038,00 грн. з вимогою про стягнення якої звернувся до суду Позивач. Крім того, зважаючи на неналежне виконання Відповідачем зобов`язань Позивачем нараховано 2512,75 грн. інфляційних втрат та 2484,16 грн. 3% річних.

Заперечуючи проти позову, Відповідач наполягає на відсутності правовідносин поставки з Позивачем, посилаючись на відсутність у керівника філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» повноважень на вчинення відповідних правочинів та не схвалення в подальшому цього правочину юридичною особою. Крім того, Відповідач вказує на відсутність доказів відвантаження Позивачем товару на підставі видаткових накладних № 52 та 86, наявність дефектів в оформленні первинних документів, невідповідність ціни поставленого товару рівню ринкових цін на такий товар.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Фермерського господарства «АГРОІНВЕСТ - ТОПИЛИЩЕ» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини;

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Пунктом 1 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України встановлено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Разом з тим, згідно із пунктами 1, 2 частини 1 статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою угода, що відбулась між позивачем та відповідачем є договором поставки.

Правовідносини поставки врегульовано §§ 1, 3 Глави 54 «Купівля-продаж» Цивільного кодексу України та § 1 «Поставка» Господарського кодексу України.

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач стверджує, що Фермерським господарством «АГРОІНВЕСТ - ТОПИЛИЩЕ» поставлено, а Державним підприємством «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» прийнято Товар загальною вартістю 150 038,00 грн. на підтвердження чого надав видаткові накладні № 41 від 10.04.2019 на суму 146 880,00 грн., № 52 від 13.05.2019 на суму 1648,74 грн., № 86 від 14.06.2019 суму 1509,26 грн. та товарно-транспортну накладною № 90 від 10.04.2019, копії яких наявні в матеріалах справи. (а.с. 26-29).

Відповідач заперечує проти позову, наполягаючи на відсутності правовідносин поставки з Позивачем, посилаючись на те, що керівник філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» не мав повноважень на вчинення відповідних правочинів в подальшому не відбулось схвалення цього правочину юридичною особою. Крім того, Відповідач вказує на відсутність доказів відвантаження Позивачем товару на підставі видаткових накладних № 52 та 86 та наявність дефектів в оформленні первинних документів, невідповідність ціни поставленого товару рівню ринкових цін на такий товар.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічна правова позиція викладені у Постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17.

Судом встановлено, що надані Позивачем видаткові № 41 від 10.04.2019, № 52 від 13.05.2019, № 86 від 14.06.2019 суму 1509,26 грн. та товарно-транспортна накладна № 90 від 10.04.2019 містять підпис особи та відбиток печатки Волинської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», але не містять посади та прізвища особи, яка отримала товар.

Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено порядок оформлення документів, які можуть підтверджувати господарські операції.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Сам лише факт складання та підписання сторонами таких актів не є безумовним свідченням реальності господарських операцій за Договором, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації, зазначеної у цих документах.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, відповідно до пункту 2.4. якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Необхідно зазначити, що накладна - це супроводжуючий первинний документ, що використовується в бухгалтерському обліку та містить основні облікові дані про товар, що передається, відправляється, транспортується. Отже, накладна є належним документом, що підтверджує оформлення договірних відносин між сторонами.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості інших осіб перед боржником, можуть бути: договір, товарно-транспортна накладна, видаткова накладна, акти приймання товарів і послуг, тобто первинні документи.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18.

В той же час, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбуватися реальний рух активів, отже окрім обставин оформлення первинних документі, дослідженню підлягають наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

При цьому, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15 та від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18.

На підтвердження своїх вимог та поставки Відповідачеві Товару Позивачем надані суду копії електронних податкових накладних від 10.04.2019 № 42 та № 13.05.2019 № 68, що складені ним на спірні господарські операції. (а.с. 134-137)

Відповідно до п. 15.1 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом..

Згідно з п.16.1.4 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний, зокрема, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Підпунктом 14.1.178. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є, зокрема, постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно зі статтею 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата складання податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу);

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Враховуючи вищенаведене, Судом встановлено, що з господарських операцій за видатковими накладними № 41 від 10.04.2019 на суму 146 880,00 грн. та № 52 від 13.05.2019 на суму 1648,74 грн. Позивачем виписано Відповідачу податкові накладні та сплачено податок на додану вартість в доход Державного бюджету України, а за Відповідачем сформовано податковий кредит. Отже, за оцінкою Суду, вказані податкові накладні, зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних, про що свідчать відповідні квитанції (а.с. 135, 137) з розшифровками податкових зобов`язань, також свідчать про факт постачання Позивачем Відповідачу Товару на підставі видаткових накладних № 41 від 10.04.2019 на суму 146 880,00 грн. та № 52 від 13.05.2019 на суму 1648,74 грн.

Щодо інших заперечень Відповідача проти позову, суд зазначає наступне.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто в силу припису зазначеної статті правомірність правочину презюмується, і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину покладається на сторону, яка заперечує дійсність такого правочину.

Відповідач наполягає на тому, що правочин поставки, укладений в спрощений спосіб, здійснений директором Волинської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» з перевищенням повноважень. При цьому, на підтвердження наведених тверджень Відповідач вказує, що Директора Волинської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», який працював на час спірних правовідносин, звільнено з посади на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України та за фактом порушення у фінансово-господарській діяльності розпочато кримінальне провадження та надає Статут, Порядок ведення договірної роботи Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», посадову інструкцію директора Волинської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», Наказ № 125-к/тр про звільнення Директора Волинської філії Позивача із займаної посади, Довіреність Позивача № 61/05-19-1 від 27.05.2019.

Втім, Суд зазначає, що надані Відповідачем докази не спростовують факту правомірності правочину поставки з огляду на повноваження директора відповідача відповідно до його посадових інструкцій (п. 2.2.), відсутність доказів відкриття кримінального провадження за наведеними відповідачем фактами, відсутність доручення генерального директора Державного підприємства на вчинення директором філії відповідних дій. При цьому, Суд зазначає, що директора Волинської філії звільнено з займаної посади з підстав його невідповідності кваліфікаційним вимогам для займаної посади, а подана на підтвердження повноважень Директора філії Довіреність на укладання угод на суму не більше ніж 20 000 грн. на рік датована 27.05.2019, тобто пізніше, ніж здійснена за спірними накладними (№ 42 від 10.04.2019 та № 52 від 13.05.2019) поставка Товару. Жодних інших доказів Відповідачем суду не надано.

Отже, Суд оцінює надані Відповідачем документи неспроможними спростувати ті обставини, які доведені Позивачем належними та допустимими доказами, зокрема, факт поставки Позивачем Відповідачу товару на суму 148528,74 грн., що підтверджується наданими Позивачем доказами в їх сукупності, а саме - видатковими накладними № 41 від 10.04.2019 і № 52 від 13.05.2019, Товарно-транспортною накладною № 90 від 10.04.2019 та відповідними податковими накладними від 10.04.2019 № 42 та № 13.05.2019 № 68.

При цьому, відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За своїм внутрішнім переконанням суд оцінює докази, подані Позивачем, на підтвердження факту поставки 10.04.2019 та 13.05.2019 Відповідачу товару на суму 148528,74 грн., більш вірогідними, ніж ті, які подані Відповідачем, на спростування позовних вимог.

В той же час, Суд зазначає, що Позивачем на надано Суду жодних інших належних та допустимих доказів відповідно до ст. 74-77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження фактичної поставки Відповідачеві Товару за видатковою накладною № 86 від 14.06.2019, зважаючи на дефекти в її оформленні та невизнання Відповідачем факту постачання товару.

Отже, за наведеного вище, Суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту здійснення Відповідачеві поставки Товару на підставі видаткової накладної № 86 від 14.06.2019 на суму 1509,26 грн.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

За таких обставин Суд дійшов висновку, що Відповідач зобов`язаний був оплатити Відповідачу поставлений Товар після його прийняття згідно з видатковими накладними від 10.04.2019 та 13.05.2019, а саме 11.04.2019 та 14.05.2019.

Разом з тим, доказів на підтвердження здійснення оплати за поставлений на підставі видаткових накладних № 41 від 10.04.2019 на суму 146 880,00 грн. та № 52 від 13.05.2019 на суму 1648,74 грн. товар, а саме платіжних документів чи банківських виписок, матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Однак, Суд звертає увагу на те, що до матеріалів справи не було додано належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем заборгованості за Товар, поставлений на підставі видаткових накладних № 41 від 10.04.2019 та № 52 від 13.05.2019 на суму 1648,74 грн. перед Фермерське господарство «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ», а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 148528,74 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При зверненні до суду Позивач також просив стягнути з Відповідача 2512,57 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з квітня 2019 року по жовтень 2019 року, та 2484,16 грн. 3% річних, нарахованих за період з 12.04.2019 по 31.10.2019.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

Перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем оплати вартості товару у розмірі 2484,16 грн., нарахованих за період з 12.04.2019 по 31.10.2019, Суд вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому розмірі. Проте, Суд зазначає, що Позивачем здійснено розрахунок виходячи із суми заборгованості окремо за кожною з трьох видаткових накладних за наростаючим підсумком, проте, відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України суд при ухваленні рішення не може виходити у рішенні за межі заявлених позовних вимог.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України - стягнення інфляційних витрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 924/312/18 та від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, у розмірі 2512,75 грн., нарахованих за період з квітня 2019 року по жовтень 2019 року, вважає, що згідно з вірним арифметичним розрахунком з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню 2495,95 грн., нарахованих за період з квітня 2019 року по жовтень 2019 року від суми заборгованості за накладними від 10.04.2019 та 13.05.2019 ..

Таким чином, з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь Фермерського господарства «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» підлягає стягненню 148528,74 грн. боргу, 2484,16 грн. 3% річних та 2495,95 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем також заявлено про стягнення з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2700,00 грн..

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позов позивача не підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі № 914/434/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2019 між Фермерським господарськом «Агроінвест-ТОПИЛИЩЕ» (Замовник) та Адвокатом Грищенком Олександром Миколайовичем (Виконавець) укладений Договір № 03-10-2019/11 про надання адвокатських послуг (правової допомоги), за змістом якого Виконавець зобов`язується надати Замовнику правову допомогу щодо аналізу правовідносин між Замовником та Державним підприємством «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (04112, місто Київ, вул. Олени Теліги, буд. 8; ідентифікаційний код 37884028) в особі Волинської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (45630. Волинська область, Луцький район, село Княгининок, вул. Садова 1А; ідентифікаційний код 38104176) - далі за текстом Договору «Боржник», які виникли на підставі видаткової накладної №41 від 10 квітня 2019 року, видаткової накладної №52 від 13 травня 2019 року, видаткової накладної №86 від 14 червня 2019 року та видаткової накладної №103 віл 08 липня 2019 року, надання консультацій з приводу можливого стягнення існуючого розміру заборгованості та законодавчо доцільного обґрунтованого стягнення із Боржника обрахованого, відповідно до норм чинного законодавства України, розміру 3% річних та інфляційних втрат, тощо, у зв`язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником перед Замовником зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару на підставі видаткової накладної №41 від 10 квітня 2019 року, видаткової накладної №52 від 13 травня 2019 року, видаткової накладної №86 від 14 червня 2019 року та видаткової накладної №103 від 08 липня 2019 року, консультації з питань практичного застосування норм цивільного, господарського та господарсько-процесуального законодавства із врахуванням останніх змін та доповнень, що стосуються зазначених правовідносин та підстав їх виникнення, підготовки та написання від імені Замовника до господарського суду відповідної позовної заяви, представництві інтересів Замовника у суді під час розгляду судової справи за поданим позовом, здійснення інших процесуальних заходів направлених на виконання умов та обов`язків Виконавця за даним договором.

За умовами п. 3.1 Договору № 03-10-2019/11 Сторони погодили, що вартість виконання передбачених цим Договором комплексу правових послуг та робіт визначається в актах здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) щодо надання адвокатських послуг, виходячи із того, що вартість однієї години роботи Виконавця складає 300 грн. (включаючи всі витрати (поштові, комісійні, банківські, транспортні, тощо) по підготовці матеріалів у відповідності до пункту 1.1. Договору) та участь у судовому засіданні, вартість участі у котрому складає 500грн. При цьому, сторонами враховано як середній розмір вартості аналогічного роду здійснення комплексу правових послуг та робіт в регіонах України, так і рекомендовані ставки аналогічного роду здійснення комплексу правових послуг та робіт, котрі пропонуються Радами Адвокатів відповідного регіону.

Окремо, сторони дійшли згоди, що вартість послуг та роботи Виконавця, зокрема, та не обмежуючись, становить:

- ознайомлення з матеріалами справи. отриманими у суді відповідної судової інстанції - 500,00 грн.;

- судові засідання - 500.00 грн./судове засідання у суді відповідної судової інстанції:

- побудова правової позиції, аналіз судової практики, вивчення первинної документації, складання процесуальних документів, надсилання їх та документів до них сторонам та до суду; інші види правової допомоги у межах судового розгляду справи - із розрахунку 300,00 грн./год.;

- витрати (квитки, добові тощо) - згідно підтверджуючих документів.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат Позивачем було подано Акт здачі-приймання виконаних робіт (послуг) щодо надання адвокатських послуг (правничої допомоги) згідно з Договором № 03-10-2019/11 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 03.10.2019, платіжне доручення № 653 від 31.10.2019 на суму 2700,00 грн..

Судом встановлено, що Грищенко Олександр Миколайович є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної Асоціації Адвокатів України.

Згідно з Актом здачі-приймання виконаних робіт (послуг) щодо надання адвокатських послуг (правничої допомоги) згідно з Договором № 03-10-2019/11 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 03.10.2019, заявлена Позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу становить 2700,00 грн. При цьому, за актом у період з 03.10.2019 по 31.10.2019 Виконавцем надано Замовнику послуги з:

- надання консультацій з питань практичного застосування норм цивільного, господарського та господарсько-процесуального законодавства із врахуванням останніх змін та доповнень щодо аналізу правовідносин між Позивачем та відповідачем - 2 години;

- здійснення аналізу та дослідження переданих матеріалів (документів), що стосуються майнового спору щодо порушення відповідачем умов проведення розрахунків за отриманий товар - 1 година;

- надання консультацій з питань забезпечення та дотримання (за бажанням Замовника)досудового врегулювання спору, шляхом організації, підготування та проведення претензійної роботи за матеріалами, що були надані замовником з приводу майнового спору з Відповідачем - 1 година;

- здійснення нарахування розміру 3% річних та інфляційних втрат, тощо. у зв`язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Відповідачем перед Позивачем зобов`язань - 2 години.

- організація, підготування та проведення позовної роботи (у відповідності до вимог ГПК України) за матеріалами, що були надані Замовником з приводу майнового спору з Відповідачем - 3 години.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового засідання, юридичну кваліфікації правовідносин у справі, відсутність заперечень Відповідача щодо розміру витрат на правову допомогу, Суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, а відтак з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2700,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Фермерського господарства «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (04112, м.Київ, ВУЛИЦЯ ОЛЕНИ ТЕЛІГИ , будинок 8, Ідентифікаційний код юридичної особи 37884028) на користь Фермерського господарства «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» (45341, Волинська обл., Іваничівський район, село Топилище, Ідентифікаційний код юридичної особи 34626298) 148528,74 грн. (сто сорок вісім тисяч п`ятсот двадцять вісім грн.. 74 коп.) боргу, 2484,16 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят чотири грн. 16 коп.) 3% річних, 2495,95 грн. (дві тисячі чотириста дев`яносто п`ять грн. 95 коп.) інфляційних втрат, 2302,73 грн. (дві тисячі триста дві грн. 73 коп.) судового збору, 2700,00 грн. (дві тисячі сімсот грн. 00коп.) витрат на професійну правничу допомогу

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 20 січня 2020 року.

Суддя О.В. Чинчин