ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2020 р. Справа№ 910/8434/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Мальченко А.О.

Суліма В.В.

секретар судового засідання Ярмоленко С.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України"

на рішення господарського суду міста Києва від 13.08.2018 р. (повний текст складено 14.08.2018 р.)

у справі № 910/8434/18 (суддя - Літвінова М.Є.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України"

про стягнення 52 962,17 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" про стягнення 52 962,17 грн., з яких: 49 500,53 грн. основного боргу, 1 664,82 грн. пені, 183,77 грн. 3 % річних та 1 613,04 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди нерухомого майна товариства (технологічні приміщення) № 51-27 від 27.05.2016 р., несплатою орендної плати та невідшкодуванням вартості електроенергії за період із серпня по грудень 2017 року, у зв`язку з чим було заявлено до стягнення суму основного боргу та нараховано пеню, 3 % річних, інфляційні втрати за період прострочення виконання зобов`язання з оплати за період з 21.09.2017 р. до 01.01.2018 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.08.2018 р. у справі № 910/8434/18 позов задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" на користь публічного акціонерного товариства "Укртелеком" 49 500,53 грн. боргу, 1 664,82 грн. пені, 183,77 грн. 3 % річних, 597,60 грн. інфляційних втрат та 1 728,22 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що в порушення умов договору оренди нерухомого майна товариства (технологічні приміщення) № 51-27 від 27.05.2016 р. відповідач користувався приміщенням та не сплачував орендні платежі (з урахуванням вартості відшкодування витрат електроенергії), у зв`язку із чим утворилася заборгованість по оплаті оренди за користування приміщеннями та електроенергії (з серпня по грудень 2017 року), яка становить 49 500,53 грн. і підлягає стягненню на користь орендодавця (позивача). Враховуючи прострочення орендарем сплати орендних платежів та перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3 % річних, інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу 1 664,82 грн. пені, 183,77 грн. 3 % річних, 597,60 грн. інфляційних втрат. В іншій частині нарахування інфляційних втрат суд визнав помилковими та відмовив у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження у справі за відсутністю предмету спору, у зв`язку з поданими ним додатковими доказами.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що з початку 2017 року між сторонами справи виникли непорозуміння стосовно взаємозаліку і розрахунку платежів, які мали бути сплачені між ними на підставі інших договорів. Проте, не досягнувши згоди і розуміючи свій обов`язок щодо виконання умов договору оренди нерухомого майна товариства (технологічні приміщення) № 51-27 від 27.05.2016 р., відповідачем - 26.07.2018 р. та 31.07.2018 р. було сплачено всю заборгованість за цим договором, а саме: орендну плату та відшкодування витрат за спожиту електроенергію за період з серпня по грудень 2017 року у сумі 49 500,53 грн. та додатково сплачено пеню у розмірі 1 664,82 грн. На підтвердження цих обставин апелянтом додано до матеріалів апеляційної скарги платіжні доручення.

Вказуючи, що грошові кошти були сплачені під час розгляду даної справи та те, що позивач не повідомив про це суд, відповідач вважав, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення був відсутній предмет спору, а отже є підстави для скасування рішення першої інстанції з прийняттям нового рішення про закриття провадження у даній справі за відсутністю предмету спору.

Також скаржник посилався на необізнаність про дату та час судового засідання, яке відбулось 13.08.2018 р., що унеможливило його участь у засіданні з приведенням своєї правової позиції та доказів, які її підтверджують.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2019 р. апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Сулім В.В., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2019 р. апеляційну скаргу залишено без руху, у зв`язку з відсутністю доказів, що підтверджують сплату судового збору у розмірі 1 451,00 грн. та відхиленням заяви про поновлення строку на подання апеляційної скарги; надано скаржнику строк на усунення допущених недоліків оформлення апеляційної скарги.

09.09.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" надійшла заява про усунення недоліків з доказами сплати (доплати) судового збору у розмірі 1 451,00 грн. (квитанція № ПН183021С1 від 09.09.2019 р) та клопотанням про поновлення строку із зазначенням інших підстав для його поновлення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження товариству з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" на рішення господарського суду міста Києва від 13.08.2018 р. у справі № 910/8434/18; апеляційну скаргу повернуто скаржнику.

Постановою Верховного Суду від 29.10.2019 р. у справі № 910/8434/18 скасовано ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 р., справу направлено для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу апеляційного господарського суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, касаційний суд зазначив, що за відсутності заяви відповідача про зміну його місцезнаходження єдиною адресою, за якою судове рішення вважається врученим, є адреса місцезнаходження особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, зокрема юридична адреса відповідача: 02094, м. Київ, вул. Червоногвардійська, буд. 27-А, проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що рішення суду першої інстанції за юридичною адресою відповідача направлено не було.

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 26.11.2019 р. справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Мальченко А.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2019 р., поновлено апелянту пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення; відкрито апеляційне провадження у справі; розгляд справи призначено на 16.12.2019 р.; зазначено про надання апелянтом оригіналів апеляційної скарги, яка була повернута ухвалою про відмову у відкритті апеляційного провадження; зупинено дію оскаржуваного рішення до прийняття апеляційним господарським судом кінцевого рішення.

12.12.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

Позивач вказував, що станом на дату подання позову відповідачем заборгованість не була сплачена, а його доводи щодо не можливості отримувати поштову кореспонденцію є необґрунтованими, оскільки датою реєстрації кримінального провадження було 11.09.2018 р. за об`єктом місцезнаходження: м. Київ, вул. Шумського Юрія, буд. 1-А, тож з огляду на порушення провадження у даній справі з 02.07.2018 р. та закінченням розгляду 13.08.2018 р. відповідачем не надано переконливих доказів, які б зазначали про наявність особливих та непереборних обставин, що перешкоджали б отримувати поштову кореспонденцію починаючи з 02.07.2018 р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 р. оголошено перерву до 13.01.2020 р.

У судовому засіданні 13.01.2020 р. представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (дата та час зазначались у судовому засіданні 16.12.2019 р. відповідно до аудіо фіксації та повідомлення про оголошення перерви); за висновками суду неявка його представника не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 27.05.2016 р. між публічним акціонерним товариством "Укртелеком" (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" (орендар) укладено договір № 51-27 оренди нерухомого майна товариства (технологічні приміщення) (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар бере у строкове платне користування частину нежитлових приміщень, розташованих у місті Києва: на 2 поверсі 3-поверхового будинку № 1 по вул. Н. Ужвій, загальною площею 2 кв.м. - технологічні приміщення для розміщення обладнання зв`язку; на 2 поверсі 3-поверхового будинку №27-А по вул. райдужній, загальною площею 2 кв.м. - технологічні приміщення для розміщення обладнання зв`язку; на 2 поверсі 4-поверхового будинку № 3 по вул. Вербицького, загальною площею 2 кв.м. - технологічні приміщення для розміщення обладнання зв`язку; на 1 поверсі 3-поверхового будинку № 18-А по вул. Островського, загальною площею 2 кв.м. - технологічні приміщення для розміщення обладнання зв`язку.

Відповідно до пункту 2.1 договору передача орендареві майна в користування здійснюється одночасно з підписанням повноваженими представниками сторін акта приймання-передачі майна.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору орендна плата встановлюється орендодавцем за домовленістю сторін та становить 6 806,67 грн. за 8 кв.м. всієї орендованої площі без ПДВ. Оподаткування ПДВ здійснюється за ставкою, що діє на дату виникнення податкового зобов`язання.

Додатком № 3 до договору (Розрахунок вартості оренди майна та відшкодування електроенергії) сторони погодили, що місячний розмір орендної плати (без вартості електроенергії) становить 8 168,00 грн. (разом з ПДВ).

Пунктом 3.3 договору визначено, що витрати орендодавця, пов`язані з утриманням майна (у тому числі комунальні послуги, витрати на опалення, охорону тощо (крім витрат на електроенергію)), включені до орендної плати. Орендар додатково відшкодовує витрати на електроенергію. У випадку, якщо орендарем не укладено окремого договору з енергопостачальною організацією на споживання електричної енергії, додатково до орендної плати орендар відшкодовує орендодавцю витрати за використану електроенергію у порядку, визначеному Правилами користування електричною енергією. Відшкодування витрат здійснюється згідно з даними акту про надані послуги, в якому їх вартість визначається окремим рядком.

За умовами пункту 3.5 договору орендна плата (з урахуванням вартості відшкодування витрат електроенергії) перераховується орендарем у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок орендодавця не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно з рахунками, які виставляються орендодавцем не пізніше 3 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно з пунктом 3.6 договору щомісячна сума, яка підлягає оплаті, визначається у розмірі 100 % орендної плати та вартості відшкодування витрат електроенергії за звітний місяць та збільшується (зменшується) на суму заборгованості (переплати) за фактично надані послуги попереднього місяця, яка утворилась на 1 число розрахункового місяця.

Пунктом 12.1 договору договір набирає чинності після підписання його сторонами і діє до 31.05.2017 р. включно, а в частині невиконаних на дату закінчення строку дії договору зобов`язань - до закінчення їх виконання. Сторони домовились, що згідно зі ст. 631 Цивільного кодексу України умови договору застосовуються до відносин, що виникли з 01.06.2016 р.

Додатковою угодою № 1 від 24.04.2017 р. сторони внесли зміни до договору зазначивши, що строк його дії до 31.05.2018 р., але в будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань та проведення кінцевих розрахунків.

01.06.2016 р. позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування об`єкти оренди за договором, що підтверджується актом приймання-передачі майна, який підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

Орендодавцем протягом серпня по грудень 2017 року нараховано орендарю орендну плату на суму 34 033,35 грн. без ПДВ (6 806,67 грн. за кожен місяць без ПДВ) та вартість електроенергії на суму 7 215,90 грн. без ПДВ (1 432,07 грн. за серпень 2017 року; 1 438,84 грн. за вересень 2017 року; 1 449,33 грн. за жовтень 2017 року; 1 441,49 грн. за листопад 2017 року; 1 453,36 грн. за грудень 2017 року; без ПДВ), що підтверджується рахунками на оплату та актами (підписаними сторонами) від 31.08.2017 р., 30.09.2017 р., 31.10.2017 р., 30.11.2017 р., 31.12.2017 р., які отримані відповідачем за поштовою адресою зазначеною у договорі оренди.

Враховуючи, що орендарем за період з серпня по грудень 2017 року не було сплачено орендну плату разом з вартістю електроенергії у розмірі 49 500,53 грн. з ПДВ, орендодавець звернувся до господарського суду з позовом про примусове стягнення заборгованості. Крім того, на вказану суму заборгованості позивачем нараховано до стягнення 1 664,82 грн. пені, 183,77 грн. 3 % річних та 1 613,04 грн. інфляційних втрат за загальний період прострочення виконання зобов`язання з оплати оренди, з 21.09.2017 р. по 01.01.2018 р.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частинами 2, 5 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, за умовами укладеного договору орендар повинен був сплачувати орендну плату та відшкодовувати позивачу вартість електроенергії не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим (пункт 3.5 договору), тобто за серпень 2017 року - у строк по 20.09.2017 р. включно, за вересень 2017 року - по 20.10.2017 р. включно, за жовтень 2017 року - по 20.11.2017 р. включно, за листопад 2017 року - по 20.12.2017 р. включно, за грудень 2017 року - по 22.01.2018 р. включно (з урахуванням положень ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України відносно того, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день).

Доказів сплати позивачу грошових коштів у розмірі 49 500,53 грн. (орендна плата та відшкодування електричної енергії) станом на дату розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем суду не надано.

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач посилався на те, що під час розгляду справи ним було сплачено всю заборгованість за договором, а саме: орендну плату та відшкодовано витрати за спожиту електроенергію за період з серпня по грудень 2017 року у сумі 49 500,53 грн., а також додатково сплачено пеню у розмірі 1 664,82 грн. На підтвердження чого до апеляційної скарги було надано відповідні докази.

Обґрунтовуючи заяву про долучення до апеляційної скарги нових доказів, а саме: платіжних доручень №№ 1254, 1253,1252,1251 від 26.07.2018 р. та №№ 1275, 1274 від 31.07.2018 р., апелянт посилався на необізнаність про дату та час судового засідання, яке відбулось 13.08.2018 р., і на ту обставину, що не міг надати суду першої інстанції свої заперечення та докази, які її підтверджують. Також скаржник вказував, що на позивача покладається обов`язок з повідомлення суду обставин, які є предметом позову.

Відхиляючи наведені апелянтом доводи колегія суддів виходить з наступного.

Згідно частин 3, 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього

Отже, у вирішенні питання щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із процесуальною нормою частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, господарським судом міста Києва надсилалися процесуальні документи відповідачу за юридичною адресою. Зокрема, ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі № 910/8434/18 відповідачем за юридичною адресою не отримано та лист повернуто до суду за закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 9 том 1); ухвалу від 25.07.2018 р. про оголошення перерви у розгляді спору до 13.08.2018 р. повернуто до суду за закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 70 том 1).

У постанові Верховного Суду від 25.06.2018 р. по справі № 904/9904/17 зазначено, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою (повідомленою суду стороною), і повернуто підприємством зв`язку із посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), провадження № 11-268заі18).

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Враховуючи, що відповідач вважається повідомленим про відкриття провадження у справі за позовом до нього, а отже і про можливість подання заперечень на позов, тож не може посилатися на ту обставину, що процесуальні строки на подання заперечень та додаткових доказів пропущено ним з поважних причин. Судова колегія вважає необхідним також зауважити, що згідно частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, тож невиконання відповідачем у спорі процесуального обов`язку подати заперечення на позов та докази, які їх підтверджують, не є підставою для їх прийняття судом апеляційної інстанції і підставою для скасування рішення, прийнятого судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів.

Водночас позивач реалізував своє право на звернення до суду та надав разом з позовом усі наявні докази на час підписання позову, проте обов`язок з спростування позовних вимог покладається саме на відповідача з дотриманням відповідних процесуальних норм права.

Тож, наявність та обсяг заборгованості орендаря за договором оренди № 51-27 від 27.05.2016 р. за період із серпня по грудень 2017 року у розмірі 49 500,53 грн. відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції спростовані не були, у зв`язку з чим підстави для скасування чи зміни рішення в цій частині апелянтом не доведені.

Стосовно заявлених позивачем до стягнення з відповідача 1 664,82 грн. пені, 183,77 грн. 3 % річних та 1 613,04 грн. інфляційних втрат за загальний період нарахування з 21.09.2017 р. по 01.01.2018 р., колегія суддів виходить з такого.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами пункту 8.2 договору у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором орендар на вимогу орендодавця сплачує пеню від суми простроченого зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь час прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснені розрахунки, апеляційний господарський суд встановив, що нараховані позивачем 183,77 грн. 3 % річних, 597,60 грн. інфляційних втрат та 1 664,82 грн. пені за період прострочення з 21.09.2017 р. по 01.01.2018 р., є такими, що ґрунтуються на нормах законодавства України, тож позов в цій частині підлягає задоволенню.

В решті стягнення інфляційних втрат судом першої інстанції правомірно відмовлено, оскільки позивачем здійснено невірний розрахунок та не враховано, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 р. у справі № 916/190/18 та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019 р.).

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновками господарського суду міста Києва, отже підстав для скасування або зміни рішення від 13.08.2018 р. у справі № 910/8434/18 не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" на рішення господарського суду міста Києва від 13.08.2018 р. у справі № 910/8434/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 13.08.2018 р. у справі № 910/8434/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/8434/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.01.2020 р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді А.О. Мальченко

В.В. Сулім