Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/1370/19

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод напоїв "Росинка"

до Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод"

про стягнення 69250,57 грн.

Процесуальні дії по справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський завод напоїв "Росинка" подав позов до суду про стягнення з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" коштів в сумі 69250,57 грн., в тому числі: 61296,77 грн. - основний борг, 567,65 грн. - інфляційні, 621,06 грн. - 3% річних , 6775,09 грн. - пеня.

Ухвалою від 28.12.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Ухвалив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті суд призначив на 24.01.20.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №27-12/17 від 27.12.2017 щодо своєчасної оплати отриманого товару.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що на виконання умов укладеного договору відповідачу поставлено товар на загальну суму 74781,23 грн.

Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №27-12/17 від 27.12.2017 отриманий від позивача товар в повному обсязі не оплатив, внаслідок чого на момент звернення до суду у відповідача існує прострочена заборгованість в розмірі 61296,77 грн.

За порушення строків проведення розрахунків позивачем на підставі п. 5.4 договору заявлено до стягнення з відповідача 6775,09грн пені.

За несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивачем на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України заявлено до стягнення з відповідача 567,65грн інфляційних та 621,06грн 3% річних.

Позивач та відповідач повноважних представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили. Про час та місце розгляду справи сторони були повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.45,46).

Відповідач, в порядку ст. 165 ГПК України, письмового відзиву на позовну заяву не подав.

Згідно ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки явка сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою, сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд вважає за можливе вирішити спір по суті без участі сторін.

Відповідно до ст. 42 ГПК України, учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

В ході розгляду даної справи господарським судом Житомирської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні від 24.01.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд підписав вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

27.12.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київський завод напоїв "Росинка" (постачальник, позивач) та Державним підприємством "Житомирський лікеро-горілчаний завод" укладено договір поставки № 27-12/17 (а.с. 15-19).

Відповідно до п. 1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, постачальник передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товар.

За умовами п. 2.7 договору, підписання покупцем видаткової накладної засвідчує відсутність претензій до постачальника по кількості та строкам кінцевої реалізації поставленого товару.

Згідно п. 4.1 договору покупець здійснює оплату товару шляхом прямого перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Датою оплати товару вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

За приписами п. 4.3 договору умови оплати товару - відтермінування 45 (сорок п`ять календарних днів).

Пунктом 4.4. договору сторони передбачили, що грошові кошти, які надходять від покупця в рамках даного договору, зараховуються постачальником в рахунок оплати поставленого ним товару в порядку черговості, починаючи від першої поставки товару, незалежно від зазначення покупцем в платіжних дорученнях номеру видаткових накладних.

Приписами п. 5.4 договору сторони передбачили, що покупець, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день такого прострочення. Також, покупець зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також гри відсотки річних від простроченої суми за кожний день прострочення платежу.

На виконання умов договору позивач постави відповідачу товар на загальну суму 74781,23грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № 3446 від 03.04.2019, № 3447 від 03.04.2019, № 3870 від 15.04.2019,№ 4801від 14.05.2019, № 6880 від 11.06.2019, № 9364 від 19.07.2019№ 9684 від 25.07.2019, № 9691 від 25.07.2019, № 12920 від 05.09.2019, № 12921 від 05.09.2019 (а.с.20-29).

За даними позивача відповідач частково провів розрахунки за отриманий товар на загальну суму 13484,46 грн.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 61296,77 грн.

За несвоєчасне проведення розрахунків за поставлений товар за договором на підставі п.5.4 договору позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 6775,09 грн.

Водночас, на підставі п.5.4 договору та ст. 625 ЦК України позивач, за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором нарахував до стягнення з відповідача 621,06грн 3 % річних та 567,65грн інфляційних.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 27-12/17 від 27.12.2017.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Так, судом встановлено факт належного виконання зобов`язань з боку позивача щодо поставки відповідачу товару, визначеного у додаткових угодах (специфікаціях) на загальну суму 74781,23грн, що підтверджується видатковими накладними, що містяться в матеріалах справи (а.с. 20-29).

Факт виконання позивачем свого зобов`язання щодо поставки товару вказує на необхідність виконання відповідачем обов`язку щодо оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п 4.3 договору сторони погодили умови оплати товару , а саме - 45 (сорок п`ять) календарних дні.

Таким чином товар отриманий від позивача, що поставлявся на умовах:

- видаткової накладної №3446 від 03.04.2019 на суму 19882,37грн відповідач зобов`язаний був оплатити до 20.05.2019 ;

- видаткової накладної №3447 від 03.04.2019 на суму 9884,16грн відповідач зобов`язаний був оплатити до 20.05.2019;

- видаткової накладної №3870 від 15.04.2019 на суму 1380,67грн відповідач зобов`язаний був оплатити до 30.05.2019;

- видаткової накладної №4801від 14.05.2019 на суму 1878,34грн відповідач зобов`язаний був оплатити до 01.07.2019 ;

- видаткової накладної №6880 від 11.06.2019 на суму 1087,49грн відповідач зобов`язаний був оплатити до 26.07.2019;

- видаткової накладної №9364 від 19.07.2019 на суму 1463,62грн відповідач зобов`язаний був оплатити до 02.09.2019;

- видаткової накладної №9684 від 25.07.2019 на суму 9554,69грн відповідач зобов`язаний був оплатити до 09.09.2019;

- видаткової накладної №9691 від 25.07.2019 на суму 27979,78грн відповідач зобов`язаний був оплатити до 09.09.2019;

- видаткової накладної №12920 від 05.09.2019 на суму 1175,90грн відповідач зобов`язаний був оплатити до 21.10.2019;

- видаткової накладної №12921 від 05.09.2019 на суму 494,21грн відповідач зобов`язаний був оплатити до 21.10.2019;

За даними позивача відповідач частково оплатив отриманий товар на загальну суму 13484,46грн.

Таким чином матеріалами справи підтверджено, що у відповідача станом на день розгляду справи існує прострочення в оплаті отриманого від позивача товару на загальну суму 61296,77грн.

Доказів погашення заборгованості перед позивачем у заявленій сумі матеріали справи не містять.

За нормами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших умов, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 61296,77 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 6775,09грн пені, суд зазначає про наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, сплату неустойки.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами договору сторони у п.5.4 погодили, що покупець, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день такого прострочення. Також, покупець зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення

Відповідно до розрахунку позивача (а.с.8-11) пеню позивачем заявлено :

- за видатковою накладною №3446 від 03.04.2019 на суму простроченої заборгованості 6397,91грн за період з 19.05.2019 по 06.12.2019;

- за видатковою накладною №3447 від 03.04.2019 на суму простроченої заборгованості 9884,16грн за період з 19.05.2019 по 06.12.2019;

- за видатковою накладною №3870 від 15.04.2019 на суму простроченої заборгованості 1380,07грн за період з 31.05.2019 по 06.12.2019;

- за видатковою накладною № 4801 від 14.05.2019 на суму простроченої заборгованості1878,34грн за період з 29.06.2019 по 06.12.2019;

- за видатковою накладною №6880 від 11.06.2019 на суму простроченої заборгованості 1087,49грн за період з 27.07.2019 по 06.12.2019;

- за видатковою накладною № 9364 від 19.07.2019 на суму простроченої заборгованості 1463,62 за період з 03.09.2019 по 06.12.2019;

- за видатковою накладною № 9684 від 25.07.2019 на суму простроченої заборгованості 9554,69грн за період з 09.09.2019 по 06.12.2019;

- за видатковою накладною №9691 від 25.07.2019 на суму простроченої заборгованості 27979,78грн за період з 09.09.2019 по 06.12.2019;

- за видатковою накладною №12920 від 05.09.2019 на суму простроченої заборгованості 1175,90грн за період з 21.10.2019 по 06.12.2019;

- за видатковою накладною № 12921 від 05.09.2019 на суму простроченої заборгованості 494,21грн за період з 21.10.2019 по 06.12.2019;

За розрахунком позивача загальна сума пені склала 6775,09 грн.

Перевіривши розрахунок пені, суд встановив, що позивач при розрахунку допустив помилки, а саме згідно видаткових накладних №3446, № 3447 від 03.04.2019, № 4801 від 14.05.2019, № 9684 від 25.07.2019, № 98691 від 25.07,2019, № 12920, № 12921 від 05.09.2019 позивачем через неврахування вихідних днів, на які припадав 45 день, відведений для проведення розрахунків за отриманий товар, невірно визначено початкову дату, з якої заборгованість відповідача є простроченою.

Крім того, пеню на прострочену заборгованість за видатковими накладними №3446, № 3447 від 03.04.2019, № 3870 від 15.04.2019 позивач нарахував за період, що перевищує встановлений ч.6 ст. 232 ГК України шестимісячний строк для нарахування штрафних санкцій.

Враховуючи встановлені вище обставини суд здійснив власний розрахунок пені, враховуючи вихідні дані позивача, яка становить 6488,41грн.

Отже вимога позивача про стягнення пені є обґрунтованою та підлягає задоволенню в сумі 6488,41грн.

В частині стягнення 286,68грн пені суд відмовляє в позові за безпідставністю вимог.

Стосовно вимог про стягнення 621,06грн 3 % річних та 567,65грн інфляційних, суд зазначає про наступне.

Приписами ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку позивача (а.с.7-8) видно, що 3 % річних позивач нарахував за аналогічні періоди та на суми простроченої заборгованості, що й при нарахуванні пені, які склали 621,06грн.

Перевіривши розрахунок позивача суд встановив, що позивач при обрахунку допустив аналогічні помилки, що й при нарахуванні пені, а саме позивач врахував вихідних днів, на які припадав 45 день відведений для проведення розрахунків за отриманий товар.

Суд здійснив власний розрахунок 3% річних, враховуючи вихідні дані позивача та встановлені судом обставини, за яким 3% річних становлять 614,70 грн.

Отже вимога позивача про стягнення 3 % річних є правомірною та підлягає задоволенню в сумі 614,70грн.

В частині стягнення 6,36 грн 3% річних суд відмовляє за безпідставністю вимог.

В частині вимог про стягнення з відповідача 567,65грн. інфляційних нарахувань судом встановлено, що останні заявлені на прострочену заборгованість, яка існувала за накладними: № 3446, 3447 від 03.04.2019 та № 3870 від 15.04.2019 за період з червня по жовтень 2019 року, № 4801 від 14.05.2019 за період липня по жовтень 2019 року; № 6880 від 11.06.20119 за період з серпня по жовтень 2019 року; № 9364 від 19.07.2019, № 9684 від 25.07.2019, № 9691 від 25.07.2019 за період з вересня по жовтень 2019 року (а.с. 6-7).

Перевіривши розрахунок інфляційних суд встановив, що розрахунок позивача є обґрунтованим та арифметично вірним.

За вказаних обставин вимога про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань є обґрунтованою та підлягає задоволенню в сумі 567,65грн.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову на загальну суму грн, з яких: 61296,77грн - заборгованість, 6488,41 грн - пеня, 614,70 грн - 3 % річних,567,65 грн - інфляційні.

В частині стягнення з відповідача 286,68грн пені та 6,36грн 3% річних суд відмовляє за безпідставністю вимог.

В порядку ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" (10008, м. Житомир, вул. Стятослава Ріхтера, буд.38, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод росинка" (03057, м. Київ, вул. Антона Цедіка, буд.6, )

- 61296,77 грн заборгованості;

- 6488,41 грн пені;

- 614,70 грн 3 % річних;

- 567,65 грн інфляційних нарахувань;

- 1913,15 грн судового збору;

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 29.01.20

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2,3- сторонам (рек. з повід.)