РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.01.2020Справа № 910/16565/19

Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УкрЄвроМАЗ" (вул. Київська, 24, с. Софіївська Борщагівка, Київська обл., 08131, )

до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (вул. Сурікова, 3, м. Київ, 03035, )

про стягнення 28 963,02 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УкрЄвроМАЗ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" про стягнення основної заборгованості - 7 000,00 грн, пені - 7 027,40 грн, 3 відсотків річних - 585,62 грн, інфляційної складової боргу - 21 350,00 грн за договором купівлі-продажу № 752-2 від 31.05.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

20.12.2019 відповідач засобами поштового зв`язку подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення вимог позивача з приводу нарахованої на підставі ч.2 ст.625 ЦК України грошової компенсації за несвоєчасне виконання зобов`язання у вигляді 3% річних за користування коштами та інфляційних втрат внаслідок знецінення гривні, а також відповідач не визнає та заперечує проти задоволення позовних вимог з приводу нарахування штрафних санкцій за порушення грошових зобов`язань відповідно до ст. 231 ГК України.

02.01.2020 позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позоних вимог, в якій просить стягнути з Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УкрЄвроМАЗ" пеню в розмірі - 7 027,40 грн, 3% річних - 585,62 грн, інфляції - 21 350,00 грн та витрат по сплаті судового збору, у зв`язку з оплатою відповідачем суми основного бору.

Розглянувши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, суд не приймає її до розгляду, оскільки позивач не зменшив кількісний показник позовний вимог, а зазначив про погашення цього боргу після відкриття провадження у справі.

Згідно положень ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частиною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Таким чином, суд, враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи, визначений процесуальний строк для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, вбачає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між Акціонерним товариством «ОБ`ЄДНАНА ГІРНИЧО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ» в особі філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» Акціонерного товариства «ОБ`ЄДНАНА ГІРНИЧО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ» (надалі - відповідач), та Товариством з обмеженою відповідальністю «УкрЄвроМАЗ» (надалі - позивач) було укладено договір купівлі-продажу № 752-2 від 31.05.2018 спеціалізованого автомобіля ФПВ-44415 (вантажопасажирський) на шасі МПЗ-5316 (4x4), у кількості 2 одиниць.

Згідно з п. 1.2. номенклатура, асортимент, кількість та ціна за одиниць товару, що буде поставлятись покупцю зазначається у специфікаціях. Поставка кожної партії товару здійснюється за заявками покупця, у яких зазначається номенклатура, асортимент та кількість товару.

За приписами п. 3.1. договору продавець зобов`язаний поставити покупцю партію товару у повному обсязі протягом 90 календарних днів з моменту отримання продавцем заявки покупця, за умовами дотримання покупцем п.8.2. договору, але в будь-якому разі не раніше від тримання від покупця повідомлення про готовність прийняти товар. Продавець має право на дострокову поставку товару за погодженням з покупцем.

За умовами п.8.2. договору плата товару здійснюється на умовах 30% передплати від суми заявленої партії товару на підставі рахунку продавця, що виставляється останнім протягом 3 календарних днів з дня отримання заявки від покупця, та решта 70% протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару та підписання відповідної видаткової накладної.

Відповідно до п.7.1. договору, ціна цього договору становить 4 100 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 20% 683 333,3 грн.

Строк дії договору сторонами погоджено розділом 11 договору, яким встановлено, що договір набуває чинності з 31.05.2018 та діє до 25.12.2018.

19.03.2019 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 5 до договору № 752-2 від 31.05.2018, відповідно до якої ціна договору становить 4 292 438,46 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач допускав прострочення платежів, у зв`язку з чим має сплатити 7 027,40 грн пені, 585,62 грн 3% річних, 21 350,00 грн інфляційних, нарахованих за період прострочення боржника.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Внаслідок укладення договору купівлі-продажу № 752-2 від 31.05.2018 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, поставка спеціалізованих автомобілів ФПВ-44415 (вантажопасажирський) на шасі МПЗ-5316 (4x4), згідно договору купівлі-продажу № 752-2 від 31.05.2018, відбулась 27.09.2018 та 22.02.2019, що підтверджується актами прийому-передачі транспортних засобів.

На виконання умов вказаного договору відповідач перерахував позивачу 75 000,00 грн згідно платіжного доручення № 148489 від 26.10.2018, 250 000,00 грн згідно платіжного доручення № 148599 від 30.10.2018, 275 000,00 грн згідно платіжного доручення № 149620 від 15.11.2018, 250 000,00 грн згідно платіжного доручення № 149784 від 21.11.2018, 250 000, 00 грн згідно платіжного доручення № 149925 від 22.11.2018, 615 000,00 грн згідно платіжного доручення № 150127 від 27.11.2018, 400 000,00 грн згідно платіжного доручення № 155941 від 05.03.2019, 435 000, 00 грн згідно платіжного доручення № 156374 від 12.03.2019, 300 000,00 грн згідно платіжного доручення № 156527 від 14.03.2019, 300 000,00 грн згідно платіжного доручення № 156738 від 19.03.2019, 235 000,00 грн згідно платіжного доручення № 148285 від 23.10.2018, 615 000, 00 грн згідно платіжного доручення № 142716 від 31.07.2018, 100 000,00 грн згідно платіжного доручення № 147992 від 18.10.2018, та 25 483, 45 грн згідно платіжного доручення № 167101 від 26.09.2019. Також, позивачем надані видаткові накладні № 115 від 27.09.2018 на суму 2 050 000,00грн та №7 від 22.02.2019 на суму 2 050 000,00 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що відповідачем погашалася заборгованість за договором у загальному розмірі 4 125 438,45 грн.

При зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 7 000,00 грн основного боргу, 3% річних за зобов`язаннями станом на 09.11.2018, 15.11.2018 та 21.11.2018 у розмірі 585,62 грн, пені за прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ з 09.11.2018 по 14.11.2018, з 15.11.2018 по 20.11.2018, з 21.11.2018 по 21.11.2018 у сумі 7 027,40 грн та інфляційні за зобов`язаннями за листопад 2018 року, у розмірі 21 350,00 грн, з урахуванням здійснених відповідачем оплат та порядку їх зарахування позивачем.

У відповідності до заяви позивача про зменшення позовних вимог, відповідач погасив заборгованість, зокрема сплатив основний борг у розмірі 7 000,00 грн, що підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку від 20.12.2019.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на вищенаведене, в зв`язку з тим, що відповідач сплатив позивачу 7 000,00 грн основного боргу після звернення позивача з даним позовом до суду, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, в зв`язку з відсутністю предмету спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача 7 000,00 грн. заборгованості.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення платежу, то суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 914/1033/17, від 20.08.2018 у справі № 904/508/17, від 16.11.2018 у справі № 918/117/18.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь- який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Однак, позивач, вказаного вище не врахував та не здійснив належного розрахунку інфляційний втрат.

За наведених підстав суд відмовляє в позові в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача та 21 350,00 грн інфляційних втрат.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Перевіривши розрахунок 3% річних як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки відповідачем оплати за договором за загальний період прострочки з 09.11.2018 по 21.11.2018 у розмірі 585,62 грн, суд дійшов висновку, що ця частина позовних вимог є не обґрунтованою та підлягає перерахуванню, у зв`язку з невірним визначенням дати початку періоду прострочення, яка припадає на 10.11.2018, а не на 09.11.2018, та з сумою заборгованості, яка станом на 10.11.2018 становила 749 561,55 грн, замість 775 000,00грн.

Розрахунок 3% річних:

станом на 09.11.2018: сума боргу 749 561,55 х 3% х 5 / 365 / 100 = 308,04 грн

станом на 15.11.2018: сума боргу 474 561,55 х 3% х 6 / 365 / 100 = 234,00 грн

станом на 21.11.2018: сума боргу 224 651,55 х 3% х 1 / 365 / 100 = 18,46 грн

Здійснивши власний перерахунок сум, суд встановив, що з відповідача підлягає стягненню 3% річних у сумі 560, 50 грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення пені, то господарський суд зауважує наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові № 904/4156/18 від 10.12.2019 зазначає, що господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визнання у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду порушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Судом встановлено, що відповідальність відповідача за порушення строків оплати товару у вигляді пені, не передбачена договором.

При цьому, з огляду на характер правовідносин, які склались між сторонами, відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати товару не передбачена певними законодавчими актами.

Верховний Суд у постанові № 904/4156/18 від 10.12.2019 проаналізував ст. 231 ГК України та зазначив, що положенням частини 6 статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається облікової ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 ГП України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Оскільки сторони, укладаючи договір, не погодили відповідальність відповідача за порушення строків оплати товару, у вигляді пені, то вимоги про стягнення пені у сумі 7 027,40 грн, задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з статтею 76 ГПК України належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина перша статті 77 ГПК України).

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі про стягнення основного боргу за договором в розмірі 7 000,00 грн та задоволення позовних вимог в частині стягнення 560,50 грн 3% річних. В решті позову належить відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на сторін, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 231, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення з Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (вул. Сурікова, 3, м. Київ, 03035, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УкрЄвроМАЗ" (вул. Київська, 24, с. Софіївська Борщагівка, Київська обл., 08131, ) 7 000 (сім тисяч) грн 00 коп основного боргу.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (вул. Сурікова, 3, м. Київ, 03035, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УкрЄвроМАЗ" (вул. Київська, 24, с. Софіївська Борщагівка, Київська обл., 08131, ) 560 (п`ятсот шістдесят) грн 50 коп. 3% річних та 501 (п`ятсот одну) грн 38 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В решті позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 28.01.2020

Суддя І.О. Андреїшина