ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2020 р. Справа№ 920/823/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Бовсуновській Ю.В.,

за участю представників:

від позивача - Бернацька О.В., адвокат, довіреність №14-203 від 17.05.2019;

від відповідача - не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 у справі №920/823/19 (суддя Резніченко О.Ю., повний текст складено - 11.11.2019) за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Глухівський тепловий район» про стягнення 367 230,41 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Комунального підприємства «Глухівський тепловий район» про стягнення 367 230,41 грн., з яких - 171 211,34 грн. пені, 101 322,71 грн. 3% річних та 94 696,36 грн. інфляційних втрат.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №6121/1718-ТЕ-29 від 19.09.2017 в частині своєчасної оплати отриманого природного газу.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 у справі №920/823/19 позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Глухівський тепловий район» про стягнення 367 230,41 грн. - задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства «Глухівський тепловий район» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 85 605,67 грн. пені, 101 322,71 грн. 3% річних, 94 696,36 грн. інфляційних втрат та 5 508,46 грн. витрат по сплаті судового збору. Клопотання Комунального підприємства «Глухівський тепловий район» про зменшення розміру штрафних санкцій - задоволено частково. Зменшено розмір заявленої Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пені на 50%.

Так, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неналежним чином виконано договірні зобов`язання в частині здійснення своєчасної оплати за поставлений позивачем газ. Відтак, враховуючи порушення відповідачем строків оплати товару, згідно вірного розрахунку позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення 101 322,71 грн. 3% річних та 94 696,36 грн. інфляційних втрат. Разом з тим, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних збитків та 3% річних з тих підстав, що інфляційні збитки та 3% річних не є штрафними санкціями, а право на їх зменшення не передбачено нормами матеріального та процесуального права, які регулюють дані правовідносини. Крім того, місцевим судом також визнано правомірним нарахування позивачем пені, що здійснено у відповідності до п. 8.2 договору. При цьому, з огляду на відсутність у відповідача основного боргу за договором, а також те, що порушення виконання зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, враховуючи фінансовий стан та ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань, а також враховуючи присудження до стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення пені на 50%.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 85 605,67 грн. та прийняти нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Апелянт зазначає про безпідставність зменшення розміру пені, оскільки при вирішенні даного питання суд не зазначив підстав для такого зменшення, норми права та мотиви їх застосування. Крім того, скаржник посилається на порушення судом першої інстанції приписів статті 233 Господарського кодексу України, у зв`язку з не встановленням всіх необхідних обставин, визначених даною нормою, та не врахуванням інтересів обох сторін, в тому числі позивача.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Відповідач правом на участь свого представника не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.

Враховуючи належне повідомлення відповідача, а також з урахуванням того, що неявка його представника в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, остання розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Комунальним підприємством «Глухівський тепловий район» (споживач) 19.09.2017 було укладено договір постачання природного газу №6121/1718-ТЕ-29, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно п. 3.7 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Ціна за 1000 куб.м газу на дату укладання договору становить 4 942,00 грн., крім того, податок на додану вартість (ПДВ) -20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930,40 грн. (п. 5.2 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідальність сторін врегульовано у розділі 8 договору.

У пункті 8.2 договору визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Пунктом 10.3 договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Крім того, між сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 15.01.2018, додаткову угоду №2 від 29.03.2018 та додаткову угоду №3 від 03.04.2018 до договору постачання природного газу №6121/1718-ТЕ-29 від 19.09.2017.

Додатковою угодою №1 від 15.01.2018, зокрема, замінено в пункті 8.2 розділу 8 «Відповідальність сторін» договору слова « 16,4% річних» на « 15,3% річних». Згідно п. 6 вказана додаткова угода набуває чинності з дати її підписання сторонами і діє з 01.01.2018.

Як стверджує позивач, у 2017-2018 роках він поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 22 411 491,62 грн.

Однак, враховуючи, що зобов`язання з оплати природного газу здійснювалося відповідачем з порушенням встановлених договором постачання природного газу №6121/1718-ТЕ-29 від 19.09.2017 строків оплати, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Судом першої інстанції позов задоволено частково.

Так, суд встановив, що відповідач розрахувався за газ, однак з порушенням строків, встановлених договором, що підтверджується випискою з банківських операцій з відповідачем по договору за період з 01.10.2017 по 30.04.2019.

Тому, враховуючи встановлений судом факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 101 322,71 грн. 3% річних та 94 696,36 грн. інфляційних втрат (загальний період з 28.11.2017 по 28.02.2019) є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних збитків та 3% річних з тих підстав, що інфляційні збитки та 3% річних не є штрафними санкціями, а право на їх зменшення не передбачено нормами матеріального та процесуального права, які регулюють дані правовідносини.

Крім того, за висновком суду, вимога позивача про стягнення з відповідача 171 211,34 грн. пені (загальний період з 28.11.2017 по 28.02.2019) теж є правомірною. Однак, з огляду на відсутність у відповідача основного боргу за договором, а також те, що порушення виконання зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, враховуючи фінансовий стан та ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань, а також враховуючи присудження до стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення пені на 50% до 85 605,67 грн.

Як вбачається з вимог апеляційної скарги, апелянт не погоджується зі зменшенням розміру пені на 50%, а тому просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні 85 605,67 грн. пені та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в цій частині.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 у даній справі в частині задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 101 322,71 грн. 3% річних, 94 696,36 грн. інфляційних втрат та 85 605,67 грн. пені не оскаржується, в такому разі рішення місцевого суду в цій частині судом апеляційної інстанції не підлягає перегляду.

Стосовно перегляду судового рішення від 04.11.2019 в частині відмови у стягненні 85 605,67 грн., у зв`язку зі зменшенням розміру пені на 50%, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно п. 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згодом, додатковою угодою №1 від 15.01.2018 було замінено в пункті 8.2 розділу 8 «Відповідальність сторін» договору слова « 16,4% річних» на « 15,3% річних». Згідно п. 6 вказана додаткова угода набуває чинності з дати її підписання сторонами і діє з 01.01.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, наданий позивачем розрахунок суми пені здійснено у відповідності до п. 8.2 договору, з урахуванням внесених змін.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту статей 233 Господарського кодексу України, частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України випливає, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінюючи надані сторонами докази та обставини справи і їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №912/1703/18.

Місцевий господарський суд, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення пені, зменшуючи її розмір за клопотанням відповідача до 50%, врахував фінансовий стан та ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань, відсутність у відповідача основного боргу за договором, а також те, що порушення виконання зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, та врахував, що на користь позивача стягуються, крім пені, інфляційні втрати та 3% річних.

Так, в обґрунтування клопотання про скасування та/або зменшення розміру пені, відповідач вказував, що порушення строків оплати за договором було зумовлено затримкою в перерахуванні коштів з бюджету за отримані пільги та субсидії, якими користувались споживачі послуг відповідача, а також несвоєчасною оплатою послуг з теплопостачання з боку населення. Крім того, як зазначав відповідач, за результатами фінансового стану підприємства у 2018 році збиток в діяльності Комунального підприємства «Глухівський тепловий район» становив 4 133,00 грн., на підтвердження чого надано фінансовий звіт за 2018 рік.

Отже, наведене свідчить про відсутність безпосередньої вини відповідача, оскільки виникненню заборгованості сприяло несвоєчасне здійснення споживачами розрахунків за послуги теплопостачання та затримка в перерахуванні коштів з бюджету за отримані населенням пільги та субсидії.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав жодних доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення сплати коштів за поставлений природний газ. Однак, з огляду на прострочення виконання зобов`язання позивач нарахував відповідачу не лише пеню згідно п. 8.2 договору у сумі 171 211,34 грн., а й 3% річних та інфляційні втрати, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, є достатніми для зменшення пені, а відтак посилання апелянта на безпідставність зменшення розміру пені судом відхиляються.

При цьому, не знаходять свого підтвердження доводи апелянта про відсутність зазначення застосованих судом норм права при вирішенні питання щодо зменшення пені, оскільки оскаржуване рішення в частині зменшення пені прийнято з посиланням на норми ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 509 Цивільного кодексу України та положення рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Крім того, місцевий господарський суд, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, врахував, що на користь позивача стягуються, крім пені, інфляційні втрати та 3% річних, чим спростовуються доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції приписів статті 233 Господарського кодексу України, у зв`язку з невстановленням всіх необхідних обставин, визначених даною нормою, та не врахуванням інтересів обох сторін, в тому числі позивача.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, оскільки присудження до стягнення 50% від належної до стягнення суми пені, з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення.

Відповідна правова позиція щодо зменшення пені в аналогічних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 11.12.2019 у справі №904/1636/19, від 19.12.2019 у справі №903/232/19.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення місцевого господарського суду в оскаржуваній частині прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 у справі №920/823/19 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 у справі №920/823/19.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 27.01.2020 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко