РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.01.2020Справа № 910/11602/19

Господарський суд міста Києва у складі:

судді - Бондаренко Г. П.,

за участю секретаря - Лебович А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи

За позовом Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (12441, Житомирська обл., Житомирський район, селище міського типу Новогуйвинське, вулиця Дружби народів, будинок 1; )

До Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Солом`янський район, проспект Повітрофлотський, будинок 6; )

Про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 209 012,28 грн та 3 % річних у розмірі 177 293,93 грн

За участі представників:

Від позивача: Флімончук Г. М. (керівник на підставі наказу на делегування повноважень);

Від відповідача: Яценко С. Й. (довіреність № 220/664/Д від 13.12.2019).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач) про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем строків оплати за поставлені та належним чином прийняті 20 одиниць військової техніки. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 1 386 306, 21 грн (1 209 012, 28 грн - інфляційні втрати; 177 293, 93 грн - 3 % річних), та стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Крім того, разом з позовною заявою позивач подав клопотання про відстрочення сплати судового збору.

02.09.2019 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, та встановив строк на усунення недоліків - 5 днів з дня з дня вручення такої ухвали, шляхом надання: подання до суду платіжного документу, який підтверджує факт сплати судового збору у належному розмірі, із зазначенням в призначенні платежу відомостей про те, яка саме позовна заява оплачується судовим збором.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 про залишення позовної заяви без руху позивач отримав 10.09.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

17.09.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

23.09.2019 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначив на 12.11.2019

18.10.2019 від відповідача надійшов відзив на позов.

01.11.2019 відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі, в якому просив суд зупинити провадження у справі № 910/11602/19 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 910/3011/19.

12.11.2019 через відділ канцелярії суду від позивача надійшло клопотання, в якому позивач не заперечував проти задоволення поданого відповідачем клопотання про перенесення розгляду справи.

В судовому засіданні 12.11.2019 суд протокольно ухвалив поновити строк для подання відзиву на позов, зобов`язав позивача надати копію позовної заяви по справі № 910/3011/19, відклав розгляд питання про зупинення провадження по справі, продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та оголосив перерву до 12.12.2019.

09.12.2019 через відділ канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів, витребуваних судом.

В судовому засіданні 10.12.2019 суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 14.01.2020, про що постановив відповідну ухвалу.

В судове засідання 14.01.2019 учасники справи прибули та надали суду усні пояснення по суті справи в яких позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши долучені до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення учасників справи надані впродовж розгляду справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/22751/15 позовні вимоги Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення заборгованості за передані у 2014 році Міністерству оборони України 20 одиниць військової техніки задоволено повністю та стягнуто з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" 16 141 686 грн заборгованості, вищевказане рішення залишено без змін відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 та постанови Верховного Суду від 06.06.2018 у даній справі.

Під час розгляду вищевказаної справи предметом розгляду було стягнення боргу з Міністерства оборони України на користь державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" в розмірі 16 141 686, 00 грн за поставлену військову техніку, отже при розгляді вищевказаної справи були встановлені преюдиційні факти, які мають значення для розгляду даної справи предметом якої є стягнення втрат від інфляції за вересень - грудень 2016 року та трьох відсотків річних за період прострочення з 20.08.2016 по 31.12.2016 за несвоєчасний розрахунок за поставлену техніку.

У межах розгляду справи № 910/22751/15 встановлено обставини, що в жовтні 2014 року Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" передало (поставило), відповідач (військові частини) прийняв 20 одиниць військової техніки (БМП-1 в кількості 11 одиниць та БРДМ-2 в кількості 9 одиниць). Передача техніки мала місце за "актами технічного стану", які крім складу і стану техніки, містять дані про прийняття її представниками військових частин.

Зокрема, були передані: за актом № 4/3/14 - техніка БРДМ-2 № И08ЖТ0174; за актом № 5/3/14 - техніка БРДМ-2 № И06ЖТ0169; за актом № 6/3/14 - техніка БРДМ-2 № И07ЖТ0173; за актом № 7/3/14 - техніка БРДМ-2 № И-08ЖТ0175; за актом № 8/3/14 - техніка БРДМ-2 № И08ЖТ0176; за актом № 9/3/14 - техніка БРДМ-2 № И06ЖТ0170; за актом № 10/3/14 - техніка БРДМ-2 № И08ЖТ0177; за актом № 11/3/14 - техніка БРДМ-2 № И10ЖТ0197; за актом № 12/3/14 - техніка БРДМ-2 № И10ЖТ0198; за актом № 13/3/14 - техніка БМП-1 № Х09ЖТ0228; за актом № 15/3/14 - техніка БМП-1П № Х10ЖТ0232; за актом № 14/3/14 - техніка БМП-1П № Х09ЖТ0230; за актом № 16/3/14 - техніка БМП-1 № Х10ЖТ0233; за актом № 17/3/14 - техніка БМП-1П № Х10ЖТО234; за актом № 18/3/14 - техніка БМП-1П № Х11ЖТ0236; за актом № 19/3/14 - техніка БМП-1П № Х11ЖТ0237; за актом № 20/3/14 - техніка БМП-1П №Х11ЖТ0238; за актом № 21/3/14 - техніка БМП-1П № Х12ЖТ0239; за актом № 22/3/14 - техніка БМП-1 №Х12ЖТ0240; за актом № 23/3/14 - техніка БМП-1П №Х12ЖТ0241.

Всупереч розпорядженню Кабінету Міністрів України № 777 від 27.08.2014, а також умові акцепту, сторони не підписали договір на придбання військової техніки як окремий письмовий документ.

Разом з цим, в межах розгляду справи № 910/22751/15 встановлено обставини та зроблено висновки, що фактично договір купівлі-продажу між сторонами був укладений у спрощений спосіб шляхом надіслання відповідачем пропозицій поставки техніки, акцепту її позивачем та вчиненням сторонами фактичних дій з поставки позивачем цієї техніки відповідачу та її прийняття останнім.

Оплата за отримані 20 одиниць військової техніки проведена Міністерством оборони України 24.04.2018 в повному обсязі (16 141 686,00 грн), після вступу рішення апеляційної інстанції в законну силу. Вказана обставина визнається сторонами.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем прострочена оплата поставленого в жовтні 2014 року товару, строк оплати якого настав, у відповідності до положень ст. 692 Цивільного кодексу України, на наступний день після поставки, відтак відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних, нарахування яких передбачено ст. 625 Цивільного кодексу України

Предметом позову є вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього інфляційних втрат в розмірі 1 209 012, 28 грн за вересень 2016 - грудень 2016 року та 3 % річних 177 293, 93 грн за період прострочення з 20.08.2016 по 31.12.2016, нарахованих на вартість поставленого товару - 16 141 686,00 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначає, що оскільки між сторонами не було укладеного письмового договору з чітко погодженою ціною техніки, в силу положень частини 5 статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання Міністерства оборони України з оплати військової техніки виникло лише з дати винесення постанови Київського апеляційного господарського суду по справі № 910/22751/15, тобто з 08.02.2018, відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог, адже станом на 20.08.2016 - 31.12.2016 зобов`язання у відповідача по оплаті поставленого товару ще не виникло. Крім того, сплата відповідачем інфляційних втрат та 3% річних не обліковувалась в органах державної казначейської служби, як вимагає ст. 48 Бюджетного кодексу України.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України - обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Враховуючи наведене вище, суд погоджується з позивачем щодо того, що оскільки на момент розгляду даної справи набрало законної сили судове рішення у справі № 910/22751/15, обставини, які були встановлені під час господарського провадження № 910/22751/15, не підлягають доказуванню в межах даної справи щодо учасників даного спору.

Частинами 1, 3 ст. 202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов`язання передбачені ст. 202 - 205 Господарського кодексу України, ст. 599 - 601, 604 - 609 Цивільного кодексу України, зокрема за ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції, нарахованого на суму боргу, та 3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов`язання, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних за період прострочення з 20.08.2016 по 31.12.2016 та індексу інфляції нарахованого на суму боргу за вересень - грудень 2016 підлягають задоволенню відповідно до наведеного в позовній заяві розрахунку. При здійсненні перевірки розрахунку 3% річних та індексу інфляції, нарахованих позивачем, судом встановлено, що ним правильно здійснено вказаний розрахунок.

Посилання відповідача на те, що у зв`язку з відсутністю погодження ціни договору, обов`язок покупця з оплати вартості отриманої ним у 2014 році військової техніки настав лише з 08.02.2018, тобто після набрання рішенням суду про стягнення заборгованості у розмірі 16141686 грн. законної сили судом відхиляються, з наступних підстав.

Вищезазначені доводи відповідача спростовуються обставинами, встановленими судами в межах розгляду справи № 910/22751/15 стосовно моменту виникнення грошового зобов`язання Міністерства оборони України, а саме: грошове зобов`язання відповідача з оплати переданої у 2014 році військової техніки виникло на підставі норм ст. 691, 692 Цивільного кодексу України (а не в порядку ч. 5 ст. 11 ЦК України), якими встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. При цьому, покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

При цьому, судом враховано, що в межах розгляду справи №910/22751/15 були встановлені факти того, що в період з березня по травень 2015 року позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями про необхідність проведення оплати за передану військову техніку, що є окремою підставою для настання обов`язку виконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному статтею 530 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах даної справи належні та допустимі докази, а також преюдиційні фактичні обставини, встановлені у межах провадження по справі №910/22751/15, в сукупності свідчать про обґрунтованість доводів позивача про те, що обов`язок Міністерства оборони України з оплати спірної військової техніки виник після її повного та беззаперечного прийняття останнім.

Натомість, доводи відповідача щодо виникнення грошового зобов`язання з оплати військової техніки лише з 08.02.2018 - є необґрунтованими та спростовуються положеннями ст. 692 Цивільного кодексу України та висновками судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, зроблених під час розгляду справи № 910/22751/15.

При цьому, слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання, суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (статті 614, 617 Цивільного кодексу України чи стаття 218 Господарського кодексу України).

Доводи відповідача про відсутність бюджетного фінансування та видатків у 2019 році, передбачених для сплати 3% річних та інфляційних втрат, з посиланням на норми Бюджетного кодексу України, - судом відхиляються як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України і ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а тому посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування як на підставу невиконання своїх грошових зобов`язань є безпідставними та не обґрунтованими.

За змістом частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з статтею 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

В силу приписів статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику цього суду як джерело права.

Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року та у справі "Бакалов проти України" від 30 листопада 2004 року зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у відповідача обов`язку сплати заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені судом, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" до Міністерства оборони України про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 209 012,28 грн та 3 % річних у розмірі 177 293,93 грн задовольнити.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Солом`янський район, проспект Повітрофлотський, будинок 6; ідентифікаційний код 00034022) на користь Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (12441, Житомирська обл., Житомирський район, селище міського типу Новогуйвинське, вулиця Дружби народів, будинок 1; ідентифікаційний код 07620094) 1 209 012 (один мільйон двісті дев`ять тисяч дванадцять) грн 28 коп. інфляційних втрат, 177 293 (сто сімдесят сім тисяч двісті дев`яносто три) грн 93 коп. 3 % річних та 20 794 (двадцять тисяч сімсот дев`яносто чотири) грн 59 коп. витрат на оплату судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 22. 01.2020.

Суддя Г.П. Бондаренко