РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.01.2020Справа № 910/16227/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., за участю секретаря судового засідання Бігми Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» (61001, Харківська обл., м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126; ідентифікаційний код: 14315629)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпроект» (02156, м. Київ, вул. Шолом-Алейхема, буд. 19; ідентифікаційний код: 42414767)

про стягнення 194958,06 грн.

Представники сторін:

від позивача: Фоменко О.В.;

від відповідача: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.11.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпроект» про стягнення 194958,06 грн, з яких 188802,60 грн основного боргу та 6155,46 грн пені.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №114дп від 24.09.2019, не поставив позивачу товар, вартість якого позивач оплатив шляхом здійснення попередньої оплати у розмірі 188802,60 грн, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача попередню оплату у сумі 188802,60 грн та пеню у розмірі 6155,46 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2019 відкрито провадження у справі №910/16227/19, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 11.12.2019; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті спору.

У підготовчому засіданні 11.12.2019 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 24.12.2019.

23.12.2019 позивачем подані додаткові пояснення, в яких позивач, зокрема, пояснив порядок нарахування пені та зазначив, що пеня нарахована за прострочення поставки товару.

У підготовчому засіданні 24.12.2019 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 22.01.2020.

Представник позивача у судовому засіданні 22.01.2020 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 22.01.2020 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (02156, м. Київ, вул. Шолом-Алейхема, буд. 19), що підтверджується довідкою відділення поштового зв`язку про повернення поштового відправлення та поштовим конвертом, в якому ухвала суду надсилалась на адресу відповідача.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У судовому засіданні 22.01.2020 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.09.2019 між Державним підприємством «Завод імені В.О. Малишева» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укртехпроект» (постачальник) укладено Договір поставки №114дп, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець у порядку й на умовах, визначених даним договором, зобов`язується прийняти та оплатити товарно-матеріальні цінності (товар), асортимент, комплектність, кількість та вартість якого визначається сторонами в специфікаціях, що є невід`ємними частинами договору (а.с. 10-13).

Згідно з п. 1.4 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 право власності на товар переходить до покупця з моменту оплати покупцем вартості (в тому числі частково) товару або з моменту передачі товару покупцю, в залежності від того, яка з подій настане раніше.

Відповідно до п. 2.1 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 ціна договору дорівнює загальній вартості всього товару, поставленого за цим договором, та не може перевищувати 20000000,00 грн.

Згідно з п. 3.1 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 постачальник зобов`язаний поставити товар покупцю на умовах DDP-склад покупця (вул. Плеханівська, 126, м. Харків) згідно з Інкотермс-2010 протягом 10 календарних днів з моменту досягнення сторонами згоди щодо асортименту, комплектності, кількості та вартості партії товару відповідно до положень п. 1.2 договору, якщо інші умови та строки поставки не визначені сторонами в специфікаціях, що є невід`ємними частинами договору.

Відповідно до п. 4.1 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 передача постачальником товару покупцю фіксується шляхом підписання двосторонньої видаткової накладної та/або акту приймання-передачі, товарно-транспортної накладної, у яких зазначаються асортимент, комплектність, кількість та вартість товару, що передається постачальником покупцю. Обов`язок по складенню первинних документів покладений на постачальника.

Приймання товару за кількістю здійснюється покупцем в момент фактичного отримання товару за видатковою накладною та/або актом приймання-передачі, товарно-транспортною накладною (п. 4.4 Договору поставки №114дп від 24.09.2019).

У п. 4.5 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 зазначено, що приймання товару за асортиментом, комплектністю та якістю здійснюється відділом технічного контролю покупця протягом 20 календарних днів з дня фактичного отримання товару. У разі виявлення невідповідності товару умовам договору щодо асортименту та/або комплектності та/або якості товару відділ технічного контролю покупця, без виклику представника постачальника, складає рекламаційний акт, про що повідомляє постачальника. Рекламаційний акт відділу технічного контролю покупця вважається належним та допустимим доказом невідповідності товару умовам договору щодо асортименту та/або комплектності та/або якості товару.

Відповідно до п. 4.6 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 у разі складення покупцем рекламаційного акту товар, визначений таким актом, вважається не прийнятим покупцем, а зобов`язання постачальника по поставці - не виконаними.

Згідно з п. 10.1 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його тексту печатками і діє до 31.12.2019, а в частині виконання постачальником гарантійних зобов`язань - до повного виконання.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №114дп від 24.09.2019, не поставив позивачу товар, вартість якого позивач оплатив шляхом здійснення попередньої оплати у розмірі 188802,60 грн, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача попередню оплату у сумі 188802,60 грн та пеню у розмірі 6155,46 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору поставки №114дп від 24.09.2019, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п. 1.2 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 поставка товару буде відбуватися партіями. Для погодження асортименту, комплектності, кількості та вартості кожної партії товару сторони складають та підписують окрему специфікацію, що має в обов`язковому порядку містити посилання на цей договір та бути підписана уповноваженими представниками сторін.

Вартість окремих одиниць та партії товару в цілому визначена в специфікації щодо такої партії товару, яка складається в порядку, передбаченому в п. 1.2 договору, та включає вартість тари, паркування, маркування та інші видатки постачальника (п. 2.2 Договору поставки №114дп від 24.09.2019).

Судом встановлено, що 24.09.2019 між сторонами було складено Специфікацію №2 до Договору поставки №114дп від 24.09.2019, в якій сторони погодили, що відповідач зобов`язаний поставити позивачу товар - бензин А-92 (Євро-5) скетч-карти «Авіас» (з маршрутами) на загальну суму 188802,60 грн; умови придбання - 100% попередня оплата, термін поставки - 3 банківські дні; умови поставки - DPP - склад покупця (м. Харків, вул. Плеханівська, 126) (а.с.15).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 04.10.2019 позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти у розмірі 188802,60 грн, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, копія якої долучена позивачем до позовної заяви (призначення платежу - оплата за Договором поставки №114дп від 24.09.2019, Специфікація №2 від 24.09.2019) (а.с. 20).

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як погоджено сторонами у Специфікації №2 від 24.09.2019, строк поставки товару становить 3 банківські дні.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був поставити позивачу товар, погоджений сторонами у Специфікації №2, у строк до 09.10.2019 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до Міжнародних правил тлумачення торгових термінів Інкотермс-2010, DDP означає, що продавець повинен надати в зазначене в договорі місце готовий до розвантаження товар, який вже пройшов митне очищення (як експортну, так і імпортну). Умови поставки DDP Інкотермс 2010 визначають, що продавець несе всі ризики і витрати, пов`язані з транспортуванням вантажу, в тому числі він зобов`язаний сплатити всі збори, пов`язані з експортом товару з країни призначення і імпортом в країну призначення. При цьому визначення «збори» включає в цьому випадку відповідальність і ризики за проходження митного очищення, а також витрати, пов`язані з оплатою митних зборів, податків та будь-яких інших зборів.

Як погоджено сторонами у Специфікації №2 від 24.09.2019, умови поставки - DPP - склад покупця (м. Харків, вул. Плеханівська, 126).

Таким чином, відповідач повинен був поставити позивачу товар за адресою - м. Харків, вул. Плеханівська, 126 (склад покупця).

Як вбачається з п.п. 4.1 та 4.4 Договору поставки №114дп від 24.09.2019, доказами виконання відповідачем обов`язку з виконання товару є підписані двосторонні видаткові накладні та/або акти приймання-передачі, товарно-транспортні накладні, у яких зазначаються асортимент, комплектність, кількість та вартість товару, що передається постачальником покупцю.

Відповідачем не надано суду доказів виконання ним обов`язку з поставки товару, погодженого сторонами у Специфікації №2 від 24.09.2019 до Договору поставки №114дп від 24.09.2019 - відповідної видаткової, товарно-транспортної накладної або акту приймання-передачі товару.

При цьому, як зазначив позивач у позовній заяві, 16.10.2019 на пропускному пункті Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» була доставлена посилка по декларації №689 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпроект».

За вказаною декларацією, як вказав позивач, відповідач повинен був доставити товар, вказаний у Специфікації №2 (скетч-карти «Авіас»).

Позивач у позовній заяві зазначив, що у присутності кур`єра Нової пошти посилку було розпаковано, проте талонів (скетч-карт), які вказані у декларації №689, виявлено не було, про що було складено відповідний акт.

Позивачем долучено до позовної заяви копію Акту приймання-передачі вантажу від 16.10.2019, складеного представниками позивача та Нової пошти, в якому зазначено, що у присутності вказаних осіб було відкрито посилку, яка надійшла від відповідача, однак талонів (скетч-карт) в ній не виявилось (в посилці були лише рахунок-фактура, акт здачі-приймання виконаних робіт, видаткова накладна) (а.с.16).

Вказана посилка була повернута на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпроект», оскільки в ній не виявлено продукції, яка повинна була бути поставлена відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічна правова позиція викладені у Постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17.

Відповідачем не було спростовано вказаних тверджень позивача та не надано суду доказів виконання обов`язку з поставки товару, погодженого сторонами у Специфікації №2 від 24.09.2019 до Договору поставки №114дп від 24.09.2019 - відповідної видаткової, товарно-транспортної накладної або акту приймання-передачі товару.

Судом встановлено, що 17.10.2019 позивач звернувся до відповідача з претензією вих. №1951/13, в якій вимагав відповідача поставити товар, обумовлений Специфікацією №2 від 24.09.2019, або повернути суму попередньої оплати у розмірі 188802,60 грн. (а.с. 17-18).

Вказана претензія була повернута на адресу позивача, що підтверджується довідкою відділення поштового зв`язку про повернення поштового відправлення (копія долучена позивачем до позовної заяви, а.с.19).

Крім того, позивачем долучено до позовної заяви копію листа Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» вих. №2340/3 від 08.11.2019, в якому позивач повідомляє відповідача про розірвання в односторонньому порядку Договору поставки №114дп від 24.09.2019 на підставі п. 9.1 договору (а.с. 25).

Вказаний лист був направлений на адресу відповідача 11.11.2019 та повернутий позивачу, що підтверджується довідкою відділення поштового зв`язку про повернення поштового відправлення (копія долучена позивачем до матеріалів справи, а.с. 65).

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1, ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97- ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 по справі №910/5444/17 та від 05.07.2018 у справі №904/8972/17.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що відповідачем не спростовано тверджень позивача про невиконання відповідачем у встановлені строки зобов`язання з поставки товару за Специфікацією №2 до Договору поставки №114дп від 24.09.2019, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпроект» суми попередньої оплати у розмірі 188802,60 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 6155,46 грн за період з 10.10.2019 по 13.11.2019.

Як вбачається з письмових пояснень, поданих позивачем 13.12.2019, вказана пеня нарахована позивачем саме за прострочення виконання відповідачем обов`язку з поставки товару, а не з виконання обов`язку щодо повернення попередньої оплати.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як на підставу для нарахування пені за прострочення поставки товару позивач посилається на умови п. 3.7 Договору поставки №114дп від 24.09.2019/

Відповідно до п. 3.7 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 у разі невиконання/неналежного виконання постачальником пунктів 3.1, 3.4, 3.5 цього договору, покупець, направивши письмове повідомлення постачальнику, має право утримати суму штрафних санкцій з грошових коштів, які належать до сплати постачальнику за товар, поставлений за договором. Утримання суми штрафних санкцій відповідно до цього пункту не є при триманням у розумінні глави 49 Цивільного кодексу України.

Як зазначив позивач у позовній заяві, саме виходячи з п. 3.7 Договору поставки №114дп від 24.09.2019, він нарахував відповідачу заявлену до стягнення пеню.

Однак, суд зазначає, що умовами п. 3.7 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 встановлено лише право позивача зменшувати суму, яка підлягає оплаті відповідачу, на суму штрафних санкцій, нарахованих за прострочення виконання обов`язку поставити товар, однак не встановлено ані бази нарахування пені, ані способу її нарахування саме за прострочення виконання відповідачем обов`язку з поставки товару.

Водночас, суд зазначає, що згідно з п. 6.1 Договору поставки №114дп від 24.09.2019 за невиконання або неналежне виконання будь-якою із сторін своїх зобов`язань за цим договором винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані таким невиконанням збитки та сплачує штрафні санкції, передбачені цим договором та чинним законодавством України.

Згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: - за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); - за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Оскільки позивач (покупець за договором) є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки - Державне підприємство «Завод імені В.О. Малишева» (відповідно до інформації з Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач є державним підприємством), позивач має право нараховувати пеню у порядку ст. 231 Господарського кодексу України.

Здійснивши розрахунок пені на підставі ст. 231 Господарського кодексу України (за прострочення виконання відповідачем обов`язку поставити товар), суд дійшов висновку, що розмір пені, заявлений позивачем, не перевищує розмір пені, нарахований судом, у зв`язку з чим позовні вимоги Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпроект» пені у сумі 6155,46 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, здійснюючи нарахування пені на підставі ст. 231 Господарського кодексу України, судом враховано правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), де зазначено, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 звернула увагу на те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Судовий збір покладається на відповідача у зв`язку з задоволенням позову у повному обсязі (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Позов Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпроект» про стягнення 194958,06 грн - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехпроект» (02156, м. Київ, вул. Шолом-Алейхема, буд. 19; ідентифікаційний код: 42414767) на користь Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» (61001, Харківська обл., м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126; ідентифікаційний код: 14315629) суму основного боргу у розмірі 188802 (сто вісімдесят вісім тисяч вісімсот дві) грн 60 коп., пеню у розмірі 6155 (шість тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн 46 коп. та судовий збір у розмірі 2924 (дві тисячі дев`ятсот двадцять чотири) грн 37 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 28 січня 2020 року.

Суддя О.В. Чинчин