РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

29.01.2020Справа № 910/15563/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Смігунова В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення 17 558,41 грн.

Представники сторін:
від позивача: Сергутін В.А.
від відповідача: Богрєєва Н.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 17 558,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія відповідача, позивачем виплачено страхове відшкодування, а тому до позивача відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1187 Цивільного кодексу України перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, тобто до відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 04.12.2019.

Судом встановлено, що у тексті ухвали Господарського суду міста Києва від 08.11.2019 у справі №910/15563/19 допущено описку - невірно зазначено найменування позивача, а саме замість "Уніка" вказано "АРКС" .

У судове засідання 04.12.2019 з`явились представники сторін, судом на було винесено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 15.01.2020.

15.01.2020 представником було подано клопотання про розгляд справи без його участі.

15.01.2020 у судове засідання з`явились представники сторін, представником відповідача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

15.01.2020 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.01.2020.

У судовому засіданні 15.01.2020. представником позивача було надано усні пояснення по суті справи, згідно яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

В судовому засіданні 29.01.2020 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

09.12.2016 між ОСОБА_1 (далі - страхувальник) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» (далі позивач, страховик) було укладено Договір добровільного комплексного страхування на транспорті № 245002/4098/0002626 (далі - Договір), відповідно до якого позивачем були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 .

Також, відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/8835168, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» застраховано цивільно-правову відповідальність водіїв внаслідок експлуатації автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 .

За приписами статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України визначено, що предметом договору страхування можуть бути зокрема майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Як встановлено в ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

14.06.2019 о 12 год. 40 хв., ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen» державний номерний знак НОМЕР_2 по Кільцевій дорозі зі сторони проспекту Перемоги у напрямку проспекту Д.Курбаса, при зміні напрямку руху, не дотримався безпечного бокового інтервалу та здійснив зіткнення з автомобілем марки «УАЗ 3962», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

В свою чергу, ОСОБА_3 , 14.06.2019 о 12 год. 40 хв. Керуючи транспортним засобом марки «УАЗ 3962», д.н.з. НОМЕР_3 , який належить на праві власності Військовій частині НОМЕР_1 , рухаючись по Великій кільцевій дорозі зі сторони проспекту Перемоги в бік проспекту Л.Курбаса в м. Києві, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen» державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів.

Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 27.08.2019 у справі № 759/11890/19 встановлено порушення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вимог Правил дорожнього руху України, визнано їх винними у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу.

Згідно з Рахунком-фактурою № /1 від 15.06.2019 виставленим страхувальнику станцією технічного обслуговування ТОВ «Порше Інтер Авто Україна», вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Volkswagen» державний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження при ДТП складає 35 176,81 грн.

Позивач з урахуванням умов Договору добровільного страхування наземного транспорту, склав страховий акт № 00305669 від 01.07.2019, згідно з яким пошкодження транспортного засобу автомобіля марки «Volkswagen» державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 35 176,81 грн.

На підставі складеного страхового акту № 00305669 від 01.07.2019 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», виконуючи свої зобов`язання за договором, сплатило суму страхового відшкодування в розмірі 35 176,81 грн. на рахунок СТО ТОВ «Порше Інтер Авто Україна» (платіжне доручення № 097877 від 15.07.2019 на суму 35 176,81 грн.).

Оскільки цивільно-правова відповідальність внаслідок експлуатації транспортного засобу марки «УАЗ 3962», д.н.з. НОМЕР_3 , який належить на праві власності Військовій частині НОМЕР_1 , не була застрахована, позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з позовом про стягнення страхового відшкодування в розмірі 17 588,41 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно статті 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Вимогами статті 993 Цивільного кодексу України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З урахуванням наведеного, позивач виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду.

В свою чергу, як встановлено судом та відповідачем не спростовано, цивільно-правова відповідальність внаслідок експлуатації транспортного засобу марки «УАЗ 3962», д.н.з. НОМЕР_3 станом на дату ДТП не була застрахована.

В статті 1187 ЦК України наведено визначення: „Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб".

Згідно із п.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ).

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15.

При цьому, відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З наявної у матеріалах справи Довідки відповідача № 6 від 14.01.2020 вбачається, що ОСОБА_3 проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 14.08.2016.

Відтак, оскільки транспортний засіб автомобіль марки «УАЗ 3962», д.н.з. НОМЕР_3 станом на дату ДТП, яким спричинено ДТП, належить відповідачу та на час скоєння ДТП знаходився під керуванням ОСОБА_3 , який з 14.08.2016 проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , а цивільно-правова відповідальність внаслідок експлуатації зазначеного транспортного засобу не була застрахована, на відповідача покладається обов`язок з відшкодування завданої шкоди.

Проте як вбачається з матеріалів справи, вищезазначена ДТП сталась з вини водіїв двох транспортних засобів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного.

Таким чином, розмір частки відшкодування завданої власнику автомобіля марки «Volkswagen» державний номерний знак НОМЕР_2 , шкоди визначається відповідно до ступеня вини кожного із учасників вищезазначеної ДТП.

При визначенні цього розміру суд виходить із змісту постанови Святошинського районного суду м. Києва, якою було застосовано до обох учасників вказаної ДТП однакове адміністративне стягнення, а саме штраф в розмірі 340,00 грн.

Отже, ступінь вини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визначається судом як рівна, а тому шкода повинна бути відшкодована кожною із зазначених осіб у рівній частці від загального розміру заподіяної власнику автомобіля марки «Volkswagen» державний номерний знак НОМЕР_2 шкоди.

Відтак оскільки позивачем виплачено суму страхового відшкодування в розмірі 35 176,81 грн., а ступінь вини учасників вказаної ДТП визначена судом у рівній частині, на відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу шкоду у розмірі 17 588,41 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_4 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 70-А; ідентифікаційний код: 20033533) шкоду в розмірі 17 588 (сімнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім) грн. 41 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено:30.01.2020.

Суддя О.М. Спичак