РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.01.2020Справа № 910/15924/19
За позовом Фізичної особи - підприємця Савченко Олега Анатолійовича

до Міністерства інфраструктури України

про стягнення 120 244, 71 грн

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судового засідання Саницька Б.В.

представники учасників справи:

від позивача: Сотніченко О.М.

від відповідача : Новак А.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Савченко Олег Анатолійович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства інфраструктури України (надалі - відповідач) про стягнення 120 244, 71 грн компенсації за здійснення пільгових перевезень громадян.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 7, 29, 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст. 87 Бюджетного кодексу України, ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, ст. 193, 218 Господарського кодексу України, мотивовані тим, що 02.12.2013 позивачем, як переможцем конкурсу міжміському міжобласному маршруті загального користування, Державною інспекцією з безпеки на наземному транспорті видано дозвіл на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування УП 00525 сполученням Прилуки-Полтава (рейси 761/762), з терміном з 01.01.2016 по 15.11.2018. Позивач вказує, що за зазначений період ним було здійснено перевезення пільгових категорій громадян у кількості 2 152 осіб, в зв`язку з чим понесено втрати на загальну суму 120 244, 71 грн, які на думку позивача мають бути йому відшкодовані відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/15924/19, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 17.12.2019.

06.12.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній зазначає, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки спірні правовідносини виникли між позивачем, як перевізником та Укртрансінспекцією, як організатором перевезень, при цьому будь-які правовідносин між ним та відповідачем відсутні та чинним законодавством не встановлено обов`язку Мінінфраструктури здійснювати компенсацію за надання послуг з перевезення пільговим категорій населення. Крім того зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимоги про стягнення коштів за період з січня по листопад 2016 року та не обґрунтовано поважності причин пропуску такого строку.

У судове засідання 17.12.2019 з`явились представники позивача та відповідача. Представник позивача заявила усне клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із наданням часу для ознайомлення з поданим відповідачем відзивом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 судове засідання відкладено на 21.01.2020.

26.12.2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання зазначає, що відносини на підставі дозволу на перевезення на підставі ст.7 Закону України «Про автомобільний транспорт» виникли саме з відповідачем та саме він є відповідальним за виплату компенсацій. Щодо заперечень відповідача про сплив строку позовної давності за період з 01.01.2016 по 07.11.2016, зазначила, що позивач погоджується з ними, а тому позов просила задовольнити частково в розмірі 94 079, 06 грн.

10.01.2020 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній зазначає, що позивачем належними засобами доказування не доведено, що саме на відповідача покладено обов`язок щодо компенсації перевізнику грошових коштів за надання послуг з пільгових перевезень пасажирів на автобусних міжобласних маршрутах.

Представник позивача в судовому засіданні надала пояснення по суті позовних вимог, позов просила задовольнити, представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

У судовому засіданні 21.01.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.12.2013 Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті (надалі - Укртрасінспекція) позивачу було видано дозвіл на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування 761/762 Прилуки-Полтава (надалі - дозвіл), з терміном дії з 16.11.2013 по 15.11.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у період дії дозволу ним було здійснено перевезення пільгових категорій громадян у загальній кількості 2 152 осіб, що також підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відомостей автостанції, в зв`язку з чим понесено втрати на загальну суму 120 244, 71 грн, які на думку позивача мають бути компенсовані відповідачем.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти позову зазначає, що Мінінфраструктури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв`язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, морського та річкового транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості) та основні його завданнями визначенні «Положенням про Міністерство інфраструктури України» затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №460, яким не передбачено обов`язку Мінінфраструктури щодо здійснення компенсації перевізнику за надання послуг з пільгових перевезень пасажирів.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 вказаного Закону передбачено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон) надання соціально значущих послуг автомобільного транспорту здійснюється відповідно до законодавства з питань поставки продукції для державних потреб.

Соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 29 Закону засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах Автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Статтею 31 Закону встановлено, що відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються дозволом органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування автобусних маршрутів, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування (рейсів), які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника. Форму дозволу, порядок його видачі та анулювання визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту. У договір можуть бути включені інші питання за згодою сторін.

У статті 37 Закону зазначено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Відповідно до ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини 1 статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 «Про затвердження », чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок №256).

Відповідно до п. 3 Порядку №256 головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно із Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, головними розпорядниками компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян визначено управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрацій та міськвиконкомів.

Відповідач - Міністерство інфраструктури України до таких органів не відноситься.

Згідно з п. 5 Порядку №256, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення).

В абзац 1 п. 6 Порядку №256 зазначено, що фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі.

Обслуговуючи категорію громадян України, які мають право на пільговий проїзд автомобільним транспортом, перевізник не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування перевізнику витрат на перевезення визначених категорій громадян.

Забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені перевізником.

Тобто, фінансові зобов`язання держави щодо компенсації вартості послуг перевезення автомобільним транспортом, наданих пасажирам - пільговим категоріям громадян виникає із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавством особам.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач не є органом відповідальним за здійснення компенсації перевізнику за надання послуги з пільгових перевезень пасажирів на автобусних міжобласних маршрутах.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частини перша та друга статті 48 ГПК України). Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.

Згідно з ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладені обставини, суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 28.01.2020.

Суддя Я.А.Карабань