ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" січня 2020 р. Cправа № 902/1011/19

Господарський суд Вінницької області у складі судді Колбасова Ф.Ф., при секретарі судового засідання Вознюк К.В., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (21021, м. Вінниця, вул. 600 - річчя, 21; )

до: Фізичної особи - підприємця Ходакова Антона Ігоровича ( АДРЕСА_1 ; ІДНФО НОМЕР_1 )

про стягнення 8000,00 грн.

За участю представників сторін

позивача: Мандер М.О. - згідно довіреності № 34/84 від 13.01.2020 р.;

відповідача: не з"явився.

В С Т А Н О В И В:

28.11.2019 р. до Господарського суду Вінницької області надійшов позов Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про стягнення з Фізичної особи - підприємця Ходакова Антона Ігоровича 8000,00 грн. - збитків, завданих неналежною якістю робіт по монументальному розпису стіни сюжетним зображенням згідно договору № 941-19/10 від 17.07.2019 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, у встановлений договором термін, здійснив попередню оплату в розмірі 8000, 00 грн., проте відповідач свої зобов"язання взяті в договорі належним чином не виконав, а саме: сюжетне зображення на стіні не відповідає затвердженому ескізу зображення, зокрема, відсутні деякі елементи сюжету, спотворено перспективу зображення, на розписі стіни не враховано просторову структуру і віддаленість елементів зображення від стороннього спостерігача; різкий контраст між небом та хмарами справляє неприємне враження; хмари на зображенні більше нагадують наслідки ядерного вибуху. Позивач в позовній заяві зазначає, що монументальний розпис стіни виконавець здійснив неякісно.

В позовній заяві позивач посилається на п. 4.2. договору про надання послуг, відповідно до якого сторона, яка не виконала або виконала неналежним чином зобов"язання за цим договором, відшкодовує іншій стороні всі заподіяні збитки. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Позивач вважає, що реальні збитки, які понесені КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго", в зв"язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов"язань, становлять 8000,00 грн., тобто в розмірі здійсненої передплати по договору.

Ухвалою суду від 29.11.2019 р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/1011/19 в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду по суті на 12.12.2019 р.

Ухвалою від 12.12.2019 р. відкладено розгляд справи у порядку спрощеного провадження на 21.01.2020 р.

21.01.2020 р. судове засідання не відбулося, у зв"язку із відсутністю електроенергії в суді. Відсутність електроенергії в суді підтверджується актом щодо знеструмлення електромережі суду від 21.01.2020 р.

Телефонограмами від 21.01.2020 р. суд повідомляв сторін про те, що судове засідання по справі № 902/1011/19 відбудеться 22.01.2020 р. о 10:30 год.

В судове засідання 22.01.2020 р. з`явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився.

При неявці представника відповідача в судове засідання суд враховує наступне.

Відповідно до частин 3, 6, 7 статті 120 ГПК виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Суд викликає або повідомляє у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв"язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв"язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої із сторін про інше.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Згідно із п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Шульга проти України" та справі "Красношапка проти України" зазначено, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ та організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними.

За таких обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але останній не скористався своїм правом на участь свого представника у судовому засіданні.

При цьому, статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України зобов`язують сторони користуватись рівними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статей 182, 183, Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Положеннями ст. 178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною першою ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від позивача та відповідача щодо відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

Відповідач відзиву на позовну заяву суду не надав.

У зв`язку з вищезазначеним, справа розглядається у відповідності до ч. 9 ст.165 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав і за обставин викладених в позові та просив суд позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи,заслухавши представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

17.07.2019 р. між позивачем (в договорі - "Замовник") та відповідачем (в договорі - "Виконавець") укладено договір про надання послуг № 941 - 19/10.

Відповідно до п.1.1. Договору, в порядку та на умовах визначених цим Договором, Виконавець зобов`язався, за завданням Замовника, надати послуги визначені п.1.2. Договору (надалі - послуги), а Замовник зобов`язався прийняти та оплатити їх в порядку та строки визначені Договором.

Виконавець за цим Договором надає Замовнику наступні послуги:

- Виконання робіт по організації та проведенню заходу по монументальному розпису стіни сюжетним зображенням. Датою надання послуг є дата підписання сторонами акту приймання - передачі наданих послуг (п.1.2. Договору).

Вартість послуг встановлюється в національній валюті України та включає в себе всі витрати Виконавця. Загальна вартість послуг за Договором складає 25 000, 00 грн. Здавання послуг Виконавцем та приймання їх результатів Замовником оформляється актом приймання - передачі наданих послуг, який підписується повноважними представниками сторін. Платежі за цим Договором здійснюються в національній валюті шляхом перерахування грошових коштів 30 % передплати протягом 7 днів з моменту виставлення рахунку на розрахунковий рахунок, а остаточний розрахунок сторони проводять до кінця поточного року (п.п. 2.1. - 2.5. Договору).

Згідно підп. 3.1.1., 3.1.2. п. 3.1. Договору Виконавець зобов`язався в повному обсязі своєчасно надати послуги належної якості відповідно до умов Договору; після завершення надання послуг надати Замовнику акт приймання - передачі наданих послуг.

Відповідно до підп. 3.2.1. п. 3.2. Виконавець має право отримати за надані послуги оплату в розмірах і строки, передбачені цим Договором.

Замовник зобов`язаний прийняти від Виконавця надані послуги шляхом підписання акту приймання - передачі наданих послуг, якщо вони відповідають умовам договору, і оплатити їх в порядку, розмірі та в строк, визначені цим Договором. У термін, визначений цим Договором, здійснити повний розрахунок (підп. 3.3.1., 3.3.2. п. 3.3. Договору).

У п. 4.1., п. 4.2. Договору сторони передбачили, що за невиконання (неналежне виконання) прийнятих на себе зобов`язань за цим Договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим Договором. Сторона, яка не виконала або виконала неналежним чином зобов`язання за цим Договором, відшкодовує іншій стороні, всі заподіяні збитки.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019 р., але в будь - якому разі до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором (п.7.1. Договору).

Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п.7.2. Договору).

На виконання умов договору позивач 23.07.2019 р. перерахував відповідачу 8000,00 грн., що стверджується платіжним дорученням № 5838 від 23.07.2019 р. В призначенні платежу зазначено: "Оплата за виконані роботи розпису стіни згідно рах. № б/н від 17.07.2019 р.".

Позивач надав суду копію затвердженого ескізу зображення та фото виконаного монументального розпису стіни відповідачем.

Акт приймання - передачі наданих послуг сторони суду не надали.

Доказів звернення до відповідача про усунення недоліків виконаного монументального розпису стіни та про відшкодування збитків на суму 8000, 00 грн. позивач суду не надав.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 173, частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З огляду на наявний в матеріалах справи договір та обставини справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з надання послуг.

За приписами частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 906 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно приписів статті 226 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний відшкодувати на вимогу суб`єкту завдані збитки у добровільному порядку в повному обсязі.

Поняття збитків розкривається у Цивільному кодексі України у статті 22, згідно якої особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1 статті 22). При цьому частиною 2 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

У відповідності до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно - правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суд зазначає, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

При цьому збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний дохід.

Позивач не довів належними та допустимими доказами, що монументальний розпис стіни здійснено виконавцем неякісно. Відсутні докази звернення з письмовою вимогою до відповідача про усунення недоліків у виконаних роботах.

В матеріалах справи відсутні підтверджуючі документи наявності збитків у позивача в сумі 8000,00 грн., завданих в результаті виконання відповідачем робіт.

Позивач не довів порушення його права відповідачем, як і не довів належними доказами, які необхідно понести витрати для відновлення свого порушеного (на думку позивача) права. Тобто, позивачем не доведено розмір збитків та сам факт їх понесення.

Виходячи з вищенаведеного, позивачем, всупереч вимог ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, не доведено належними та допустимими доказами наявність збитків, істотного порушення вимог законодавства відповідачем чи неналежного виконання останнім своїх зобов`язань, які б спричинили позивачу збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відсутність повного складу цивільного правопорушення, що є обов`язковою умовою для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, що відповідно виключає можливість задоволення позову в частині стягнення з відповідача 8 000, 00 грн. збитків.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем платіж у розмірі 8000 грн. був здійснений відповідачу на підставі договору, а тому за правовою природою дана сума не є збитками, а є виконанням стороною зобов`язання за договором.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем не доведено наявність підстав для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Виходячи із оцінки наявних у справі доказів на предмет їх належності, допустимості, достовірності, достатності, а також із дослідження кожного із них окремо та у сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Слід звернути увагу, що при прийнятті рішення суд керувався таким.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що законним є рішення, ухвалене господарським судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Згідно із ч. 4 ст. 4 ГПК України суд, зокрема, застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як визначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України", яке 10.05.2011 року набрало статусу остаточного, одним із критеріїв обґрунтованості судового рішення є те, щоб продемонструвати сторонами, що вони почуті.

В рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26.10.1984 року та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" від 28.10.1998 року).

З огляду на те, що судом детально досліджено усі наявні у справі матеріали, розглянуто та заслухано доводи позивача та не залишено поза увагою жодний аргумент, у суду наявні правові підстави вважати прийняте рішення законним та обґрунтованим, з огляду на що у сторін не повинно виникнути сумнівів, що вони почуті.

Таким чином, рішення господарського суду відповідає завданням господарського судочинства, що цілком узгоджується із положеннями ст. 2 та ч. 3 ст. 236 ГПК України.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 12, 73, 74, 76 - 79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Повне рішення складено 24 січня 2020 р.

Суддя Колбасов Ф.Ф.

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи;

2 - КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" (21021, м. Вінниця, вул. 600-річчя, 21)

3 - ФОП Ходакову Антону Ігоровичу ( АДРЕСА_1