РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.01.2020Справа № 910/16318/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МАЛІАЛ»

до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

про стягнення 22 170,89 грн,

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мухіна Я.І.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МАЛІАЛ" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" про стягнення 22 170,89 грн, з яких: 13 358,44 грн пені, 2 226,41 грн 3% річних, 16 586,04 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач несвоєчасно оплатив поставлений за Договором поставки № УЗ/ЦБМЕС-18804/Ю від 19.11.2018 товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «МАЛІАЛ» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/16318/19 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

20.12.2019 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, направлений засобами електронного зв`язку. Відповідним відзивом на позовну заяву відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

23.12.2019 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі.

В матеріалах справи наявні докази отримання позивачем та відповідачем ухвали Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 про відкриття провадження у справі № 910/16318/19.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив на позовну заяву та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до стст 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

19.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "МАЛІАЛ" (постачальник, позивач) та Акціонерним товариством "Українська залізниця" (замовник, відповідач) був укладений Договір поставки № УЗ/ЦБМЕС-18804/Ю (далі - Договір або Договір № УЗ/ЦБМЕС-18804/Ю від 19.11.2018), відповідно до п. 1.1 якого постачальник передає у власність замовника, а замовник оплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами (далі - товар), які зазначені у специфікації (Додаток № 1), що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною Постачальник передає у власність замовника товар на умова, зазначених в договорі. Найменування товару: Матеріали для виробництва склопакетів. Супутні матеріали для виготовлення металопластикових вікон та дверей (п. 1.2 Договору).

Згідно п. 6.1 Договору замовник оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у Специфікації. Загальна сума по договору 568 666,62 грн, у тому числі ПДВ 20% 94 777,77 грн (п. 6.4 Договору).

Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються у безготівковій формі (п. 7.1 Договору).

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили, що розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом 10 днів з дати реєстрації податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України та дати отримання замовником необхідних документів (копія залізничної накладної, оригінал рахунку-фактури, оригінал акту приймання передачі). Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

Відповідно до п. 9.5 Договору підтвердженням про одержання товару замовником є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін.

Термін дії Договору з моменту його підписання до 31.12.2018 року, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань (п. 16.2 Договору).

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

У статті 655 Цивільного кодексу України вказано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що відповідно до умов Договору № УЗ/ЦБМЕС-18804/Ю від 19.11.2018 позивач поставив товар, зазначений у Специфікації № 1, а відповідач прийняв даний товар, що підтверджується документами, підписаними уповноваженими представниками сторін, а саме:

- видатковою накладною № М-114 від 17.12.2018 на суму 180 864,00 грн з ПДВ;

- видатковою накладною № М-113 від 28.12.2018 на суму 193 934,40 грн з ПДВ;

- видатковою накладною № М-132 від 29.12.2018 на суму 148 762,62 грн з ПДВ;

- актом № М-114 приймання-передачі товару від 17.12.2018 на суму 180 864,00 грн з ПДВ;

- актом № М-113 приймання-передачі товару від 28.12.2018 на суму 193 934,40 грн з ПДВ;

- актом № М-132 приймання-передачі товару від 29.12.2018 на суму 148 762,62 грн з ПДВ;

- товарно-транспортною накладною № 1762-4 від 17.12.2018;

- товарно-транспортною накладною № 2812-13 від 28.12.2018;

- товарно-транспортною накладною № 2912-12 від 29.12.2018.

Таким чином, позивач відповідно до умов Договору здійснив поставку товару на загальну суму 523 561,02 грн, після чого надав відповідачу рахунки фактури № М-113 від 17.12.2018 на суму 180 864,00 грн, № М-111 від 28.12.2018 на суму 193 934,40 грн та № М-132 від 29.12.2018 на суму 148 762,62 грн.

Разом з тим, податкова накладна № 20 по видатковій накладній № 114 від 17.12.2018 на суму 180 864,00 грн була зареєстрована 15.01.2019, податкова накладна № 50 по видатковій накладній № М-113 від 28.12.2018 на суму 193 934,40 грн була зареєстрована 11.02.2019, податкова накладна № 49 по видатковій накладній № М-132 від 29.12.2018 на суму 148 762,62 грн була зареєстрована 30.01.2019.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що відповідно п. 7.2 Договору, розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом 10 днів з дати реєстрації податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України та дати отримання замовником необхідних документів (копія залізничної накладної, оригінал рахунку-фактури, оригінал акту приймання передачі). Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

Таким чином, відповідно до умов Договору № УЗ/ЦБМЕС-18804/Ю від 19.11.2018 останнім днем оплати за товар, поставлений позивачем було:

- 25.01.2019 по видатковій накладній № М-114 від 17.12.2018 на суму 180 864,00 грн;

- 21.02.2019 по видатковій накладній № М-113 від 28.12.2018 на суму 193 934,40 грн;

- 11.02.2019 (оскільки 09.02.2019 припадає на вихідний день) по видатковій накладній № М-132 від 29.12.2018 на суму 148 762,62 грн.

Проте, у встановлений Договором строк, відповідач не виконав свої зобов`язання та не здійснив оплату за поставлений товар, чим порушив умови Договору № УЗ/ЦБМЕС-18804/Ю від 19.11.2018.

Оплата відповідачем грошових коштів за поставлений позивачем товар була здійснена 18.03.2019 в сумі 523 561,02 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями № 1617303, № 1617260 та № 1617307 від 18.03.2019. Сплачені відповідачем згідно зазначених платіжних доручень грошові кошти в загальні сумі 523 561.02 грн були одержані банком позивача 21.03.2019, про що свідчать відповідні відмітки на платіжних дорученнях № 1617303, № 1617260 та № 1617307 від 18.03.2019.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з своєчасної оплати поставленого згідно Договору № УЗ/ЦБМЕС-18804/Ю від 19.11.2018 товару, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 22 170,89 грн, з яких: 13 358,44 грн - пеня, 2 226,41 грн - 3% річних та 6 586,04 грн - інфляційні втрати.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Щодо вимог позивача про стягнення пені в загальній сумі 13 358,44 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При цьому, відповідно до пункту 11.2 Договору, у разі порушення строків оплати товару, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Перевіривши розрахунок пені, наведений позивачем в позовній заяві, судом встановлено, що позивачем невірно визначено періоди прострочення оплат за видатковими накладними.

Так, з урахуванням умов п. 7.2 Договору та дат реєстрації податкових накладних, судом встановлено, що відповідач є таким, що прострочив оплату за видатковою накладною № М-114 від 17.12.2018 з 26.01.2019, за видатковою накладною № М-113 від 28.12.2018 з 22.02.2019, а за видатковою накладною № М-132 від 29.12.2018 з 12.02.2019.

З огляду на зазначене, вірними періодами нарахування пені є:

- за видатковою накладною № М-114 від 17.12.2018 з 26.01.2019 по 21.03.2019;

- за видатковою накладною № М-113 від 28.12.2018 з 22.02.2019 по 21.03.2019;

- за видатковою накладною № М-132 від 29.12.2018 з 12.02.2019 по 21.03.2019.

З урахуванням вищенаведеного, суд за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» здійснивши власний розрахунок пені за визначені судом періоди, встановив, що вірною сумою пені є 7 229,43 грн.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 13 358,44 грн пені підлягають задоволенню частково в сумі 7 229,43 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат в загальній сумі 6 586,04 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищенаведеного, суд здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» розрахунок інфляційних втрат на суму 180 864,00 грн за період з 01.02.2019 по 01.03.2019, встановив, що вірною сумою інфляційних втрат є 904,32 грн.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 6 586,04 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню частково в сумі 904,32 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних в загальній сумі 2 226,41 грн.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» перерахунок заявленої до стягнення суми 3% річних в розмірі 2 226,41 грн, виходячи із встановлених судом періодів, з яких відповідач є таким, що прострочив, суд дійшов висновку, що сума 3% річних, розрахована позивачем не вірно.

За розрахунком судом вірною сумою 3% річних є 1 204,91 грн.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 2226,41 грн 3% річних підлягають задоволенню частково в сумі 1 204,91 грн.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві, з приводу того, що позивач не вірно визначив період нарахування штрафних санкцій, оскільки в період прострочення включив день фактичної оплати не приймаються судом до уваги, оскільки пунктом 11.2 Договору № УЗ/ЦБМЕС-18804/Ю від 19.11.2018 сторони передбачили відповідальність за порушення строків оплати за кожен день прострочки, включаючи день оплати.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із стст 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, факт порушення відповідачем зобов`язань за Договором № УЗ/ЦБМЕС-18804/Ю від 19.11.2018 щодо оплати товару належним чином доведений, документально підтверджений, а відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 1 921,00 грн, а також витрат, пов`язаних з розглядом справи: 1 000,00 грн - підготовка позову з додатками, 50,00 грн - відправлення позову поштою відповідачу, 50,00 грн - відправлення позову поштою до суду, 5 000,00 грн - участь адвоката у судовому процесі, 2 000,00 грн - транспортні витрати адвоката.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та часткове задоволення позову, судовий збір у сумі 809,15 грн покладається на відповідача, а судовий збір у сумі 1111,85 грн покладається на позивача.

Щодо судових витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача судові витрати, понесені у зв`язку із підготовкою позову з додатками в розмірі 1 000,00 грн, у зв`язку із участю адвоката у судовому процесі, в розмірі 5 000,00 грн та транспортні витрати адвоката в розмірі 2 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано доказів, які підтверджують понесення позивачем витрат, пов`язаних з розглядом справи: 1 000,00 грн - підготовка позову з додатками, 5 000,00 грн - участь адвоката у судовому процесі, 2 000,00 грн - транспортні витрати адвоката.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача судові витрати, понесені у зв`язку з направленням поштових відправлень на суму 100,00 грн, з яких 50,00 грн - відправлення позову поштою до суду та 50,00 грн - відправлення позову поштою відповідачу.

Проте, з наявного в матеріалах справи фіскального чеку від 16.11.2019 вбачається, що плата за пересилання відправлення відповідачу становить 48,20 грн.

Також, відповідно до експрес-накладної від 16.11.2019 вбачається, що вартість відправлення на адресу суду становить 51,20 грн.

З огляду на зазначене та з урахуванням заявлених позивачем до стягнення сум витрат, понесених у зв`язку з направленням поштових відправлень, суд дійшов висновку, що обґрунтованими є витрати позивача, понесені у зв`язку з направленням поштових відправлень на суму 98,20 грн.

З урахуванням приписів ст. 129 ГПК України, інші судові витрати в сумі 41,36 грн покладаються на відповідача, а в сумі 56,84 на позивача.

Керуючись стст 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МАЛІАЛ» (49000, м. Дніпро, вул. Марка Озерного, буд. 1-А; ідентифікаційний код 37538490) 7 229,43 грн (сім тисяч двісті двадцять дев`ять гривень 43 коп) пені, 1 204,91 грн (одну тисячу двісті чотири гривні 91 коп) 3 % річних, 904,32 грн (дев`ятсот чотири гривні 32 коп) інфляційних втрат, 809,15 грн (вісімсот дев`ять гривень 15 коп) судового збору та 41,36 грн (сорок одну гривню 36 коп) витрат, пов`язаних з розглядом справи.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (чч 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені стст 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 27.01.2020.

Суддя Гумега О.В.