ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2020 року м.Дніпро Справа № 912/2552/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Березкіної О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.11.2019 року, ухвалене суддею Бестаченко О.Л., повний текст якого складений 07.11.2019 у справі № 912/2552/19
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Кіровоградська область, м. Олександрія

про стягнення 2 163,64 грн.

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Кіровоградської області звернулось Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення боргу у загальній сумі 2 163,64 грн, з яких: пеня у розмірі 2 019,41 грн, три проценти річних у розмірі 142,02 грн, інфляційні втрати у розмірі 2,21 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов"язань за договором постачання природного газу № 85/16-ТЕ(Т)-18 від 29.01.2016 в частині своєчасної оплати поставленого природного газу.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 07.11.2019 року у справі №912/2552/19 у задоволенні позовних вимоги відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неправильне застосування до спірних відносин вимог Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на наступне:

- судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки списання заборгованості згідно вказаної норми Закону є частиною процедури врегулювання заборгованості у відповідності до ст. 1 Закону;

- дія Закону розповсюджується лише на теплопостачальні, теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання і водовідведення у відповідності до ст. 2 Закону;

- учасниками процедури врегулювання заборгованості (у тому числі процедури списання) є підприємства та організації, включені до реєстру (ст. 1 Закону);

- для участі у процедурі списання підприємства та організації мають бути включені до реєстру (ст. 3 Закону);

З урахуванням вищезазначеного, Законом передбачено певний порядок та чітке коло осіб (статті 1-3 Закону), що мають право на списання заборгованості. Між тим, матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а тому, скаржник переконаний, що списання заборгованості є неправомірним, а відмова у задоволенні позову незаконною.

Відповідач, протягом визначеного судом строку, не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Про надання часу для подання відзиву повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду (а.с.95).

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2019 (головуючий суддя Іванов О.Г., судді Дармін М.О., Березкіна О.В.) відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою позивача; з урахуванням положень ч.13 ст.8, ч.10 ст.270 ГПК України справу вирішено розглядати в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін; сторонам наданий строк для подання відзивів, заяв, клопотань, додаткових доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

29.01.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Постачальник) та Військовою частиною НОМЕР_1 (Споживач) укладено Договір постачання природного газу № 85/16-ТЕ(Т)-18 (далі - Договір), відповідно до пункту 2.1. якого Постачальник передає Споживачу з 01 січня 2016 року по 31 березня 2016 року (включно) газ обсягом до 51,000 тис.куб.м., у тому числі по місяцях (тис.куб.м.), січень - 20,000, лютий - 16,000, березень - 15,000.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 226 "Деякі питання акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" перейменовано в Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Відповідно до пункту 3.1. Договору право власності на газ переходить від Постачальника до Споживача в пунктах приймання-передачі.

Пунктом 3.4. Договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу Споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

У розділі 5 Договору узгоджену ціну природного газу. Так, згідно пункту 5.2. ціна за 1000 куб.м. газу за цим договором з 01 січня 2016 року по 31 березня 2016 року (включно) для підприємств, які приєднані до газорозподільних мереж, становить 1 770,74 грн, крім того податок на додану вартість - 20%. До ціни газу додається тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ "Укртрансгаз" - 174,90 грн, крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 209,88 грн. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 1 945,64 грн, крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 2 334,77 грн.

Загальна вартість цього Договору становить 99 227,72 грн, крім того ПДВ - 19 845,55 грн, разом з ПДВ - 119 073,27 грн (пункт 5.4 Договору).

Згідно пункту 6.1. Договору оплата за газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 10.3. Договору передбачено, що строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між Сторонами з 01 січня 2016 року і діє в частині реалізації газу до 31 березня 2016 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками.

31.03.2016 сторонами укладено Додаткову угоду №1 до договору постачання природного газу від 29.01.2016 № 85/16-ТЕ(Т)-18, якою внесено додаткові зміни до основного договору, якими продовжено строк дії Договору до 30 квітня 2016 року.

Крім іншого, пункти 5.2. та 5.4. Договору викладено у такій редакції:

"5.2. Ціна за 1000 куб.м. газу за цим договором в період з 01 квітня 2016 року по 30 квітня 2016 року (включно) для підприємств, які приєднані до газорозподільних мереж, становить 1 770,74 грн, крім того податок на додану вартість - 20%. Всього до сплати з ПДВ - 2 124,89 грн.

5.4. Загальна вартість цього Договору становить 97 048,97 грн, крім того ПДВ - 19 409,79 грн, разом з ПДВ - 116 458,76 грн."

На виконання умов договору позивачем в період з 01.01.2016 по 30.04.2016 передано відповідачу імпортований природний газ за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, а також природний газ власного видобутку, виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню на загальну суму 93 335,67 грн, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу (а.с.23-26), а саме:

- акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, відповідно до якого поставлено 17,317 тис.куб.м. газу на суму 40 431,17 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 29.02.2016, відповідно до якого поставлено 11,726 тис.куб.м. газу на суму 27 377,50 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2016, відповідно до якого поставлено 9,500 тис.куб.м. газу на суму 22 180,30 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 30.04.2016, відповідно до якого поставлено 1,575 тис.куб.м. газу на суму 3 346,70 грн.

Вказані акти прийому-передачі природного газу підписані представниками обох сторін без будь-яких зауважень щодо кількості, вартості, якості товару та скріплені відбитками печаток обох сторін.

Згідно розрахунку штрафних санкцій, річних та індексу інфляції, проведеного Позивачем, за спожитий природний газ за наведений період Відповідач розраховувався повністю, однак несвоєчасно, останній платіж проведено 29.06.2016, що підтверджується випискою операцій по підприємству з 01.01.2016 по 31.08.2018 та розрахунком позивача. Тобто, Відповідач за спожитий газ розрахувався з Позивачем з порушенням строків, встановлених п. 6.1 Договору.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо своєчасної оплати поставленого газу, позивач нарахував до сплати відповідачу в порядку п.7.2 договору пеню за загальний період з 16.02.2016 по 28.06.2016 у розмірі 2019,41 грн та згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 142,02 грн 3% річних за той самий період і інфляційні за квітень 2016 року в сумі 2,21 грн.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за використаний у своїй діяльності природний газ відповідач розрахувався 29.06.2016, що не заперечується позивачем у справі, а тому, в силу приписів ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі Закон), на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Аналізуючи правовідносини сторін, колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, який регулюється параграфом 1-3 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Умовами ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання, а ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вимоги ст.ст. 4, 16, 258, 549-551, 611, 625 ЦК України та ст.ст. 20, 216-220, 224-226 та 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачають, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами і договором, а держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та застосування штрафних санкцій.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, ч. 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1730-VIII (Закон № 1730), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1730 дія Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. (ч. 1 ст. 3 Закону)

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону - реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31.12.2016.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до п. 14 Порядку, у реєстрі відображаються дані про підприємства. Зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню, згідно з Законом; обсяг не відшкодованої, станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01 липня 2016 року.

Водночас, ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 окремо врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, а також передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. Право не нараховувати неустойку, інфляційні втрати, відсотки річних не ставиться у залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Відповідно, виконання цієї норми також не потребує включення підприємства до реєстру, оскільки за змістом Закону до реєстру включаються та процедурі врегулювання заборгованості підлягають не погашені суми боргу перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема у постановах: від 23.01.2018 у справі 914/3131/15, від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16, від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 14.02.2018 № 908/3211/16, від 15.03.2018 у справі № 904/10736/16, від 03.04.2018 № 904/11325/16, від 16.05.2019 у справі № 922/2685/18.

Як вбачається з матеріалів справи господарська діяльність відповідача з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії підтверджується відповідними ліцензіями серії АЕ № 199756, АЕ № 199757, АЕ № 199758, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до актів приймання-передачі природний газ поставлявся відповідачу виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, а також для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Крім того, відповідно до розрахунку Позивача та нарахованих Відповідачу штрафних санкцій, річних та індексу інфляції, останнім погашено заборгованість перед Позивачем за спожитий природний газ 29.06.2016 (останній платіж), тобто до набрання чинності відповідним Законом (30.11.2016). Таким чином, нараховані позивачем відповідачу неустойка (пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, є неправомірними та згідно ч. 3 ст. 7 вказаного Закону, підлягають списанню з дня набрання чинності вказаним Законом.

Аналізом Закону 1730 та висновками Верховного Суду з цього питання спростовуються доводи апеляційної скарги про необхідність участі відповідача в процедурі врегулювання заборгованості та внесення у відповідний реєстр.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не надав суду доказів, які б свідчили про наявність у Відповідача непогашеної заборгованості за договором постачання природного газу, що виключає можливість нарахування неустойки (штрафу, пені), інфляційних втрат та процентів річних.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки загальна ціна позову становить 2163,64 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії малозначних справ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.11.2019 у справі № 912/2552/19 - залишити без змін.

Судові витрати Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення .

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29.01.2020 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя О.В. Березкіна

Суддя М.О. Дармін