ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/14138/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Могил С.К. - головуючий (доповідач), Кушнір І.В., Міщенко І.С., за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І., та представників: позивача: Васильєва А.О., відповідача 1: Бутка Д.Г., відповідача 2: Войцехівського О.В., (представники відповідачів 3 - 5 та третіх осіб не з`явились), розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Юридичної особи "NIBULON S.A." на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2019 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2019 у справі № 910/14138/18 за позовом "NIBULON S.A." до: 1) Приватного акціонерного товариства "Компанія "Райз"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецагропроект"; 3) Приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Довгалюк Богдана Вікторовича; 4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Монополіум Фінанс"; 5) Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Басай Роксолани Михайлівни; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 4 - Приватне акціонерне товариство "Октябрь", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів 1, 2: Рогатинська районна державна адміністрація Івано-Франківської області, про визнання недійсним договору; визнання недійсним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; запису про право власності та зобов`язання вчинити дії, ВСТАНОВИВ:
NIBULON, SA звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу будівництва підприємства з виробництва комбікормів, укладеного між ПАТ "Компанія "Райз" та ТОВ "Спецагропроект"; визнання недійсним Іпотечного договору від 07.06.2018, укладеного між ТОВ "Спецагропроект" та ТОВ "Фінансова компанія" Монополіум Фінанс" в частині іпотеки будівництва підприємства з виробництва комбікормів; визнання недійсним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 257003970 від 29.10.2015; визнання недійсним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 41498509 від 07.06.2018; визнання недійсним і скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №11820908 від 29.10.2015; визнання недійсним і скасування запису про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 26518908 від 07.06.2018; зобов`язання приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Довгалюка Б.В. внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності на будівництво підприємства з виробництва комбікормів продуктивністю 10 т/год за ТОВ "Спецагропроект"; зобов`язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Басай Р.М. внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації іпотеки будівництва підприємства з виробництва комбікормів продуктивністю 10 т/год за ТОВ "Фінансова компанія "Монополіум Фінанс".

Під час розгляду вказаного позову суди попередніх інстанцій встановили, що 29.10.2015 між ПАТ "Компанія "Райз" (Продавцем) та ТОВ "Спецагропроект" (Покупцем) укладено Договір купівлі-продажу будівництва підприємства з виробництва комбікормів продуктивністю 10 т/год (надалі - Договір купівлі-продажу). Відповідно до п.1.1. Договору купівлі-продажу Продавець передає у власність Покупця, а Покупець приймає у власність будівництво підприємства з виробництва комбікормів продуктивністю 10 т/год, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Рогатинський район, м. Рогатин, вул. Галицька, буд.18 "Ж". Будівництво, яке є предметом цього договору, належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (№45419090), виданого 09.10.2015 Реєстраційною службою Рогатинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.10.2015 за №11546150.

Згідно з п.1.4. Договору купівлі-продажу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація про зареєстровані обтяження, іпотеку, інші речові права на будівництво відсутня.

У відповідності до п. 2.1. Договору купівлі-продажу продаж предмету договору за домовленістю сторін вчиняється за 721 827 600,00 грн, які отримані продавцем від покупця до укладення цього договору. Підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту одержання ним від покупця повної оплати за будівництво.

На підтвердження оплати за Договором купівлі-продажу відповідачами надано платіжні доручення з призначенням платежу "за основні засоби (будівництво підприємства за адресою: м. Рогатин, вул. Галицька, 18Ж)" з відміткою ПАТ Комерційний банк "Фінансова ініціатива" про проведення платежів.

Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Довгалюк Б.В. та на його підставі приватним нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 257003970 від 29.10.2015 та реєстрації права власності на майно за ТОВ "Спецагропроект".

На підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна суди попередніх інстанцій з`ясували, що право власності на будівництво підприємства з виробництва комбікормів продуктивністю 10 т/год, яке знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Рогатинський район, м. Рогатин, вул. Галицька, буд.18 "Ж" зареєстроване за відповідачем-2.

07.06.2018 між ТОВ "Спецагропроект" та ТОВ "Фінансова компанія "МОНОПОЛІУМ ФІНАНС" укладено іпотечний договір від 07.06.2018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Басай P.M. і зареєстрований в реєстрі за №249.

На підставі вказаного іпотечного договору від 07.06.2018 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Басай P.M. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 41498509 від 07.06.2018, а також внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №26518908 від 07.06.2018 за ТОВ "Фінансова компанія "МОНОПОЛІУМ ФІНАНС".

Посилаючись на те, що укладення спірного договору купівлі-продажу порушує принцип добросовісності, здійснено поза межами цивільних прав позивача, з протиправною метою - приховування майна ПАТ "Компанія "Райз" від NIBULON S.A. - останній звернувся до господарського суду з цим позовом.

Оспорюючи вказані договори та відповідні нотаріальні і реєстраційні дії, позивач стверджував, що він є кредитором відповідача-1, внаслідок укладення Договору купівлі-продажу було порушено його право на задоволення грошових вимог за рахунок майна, відчуженого відповідачем-1, тому має право звертатись за захистом своїх порушених прав до суду з відповідним позовом.

Суди встановили, що грошові вимоги позивача до відповідача-1 підтверджуються рішенням апеляційної колегії Арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами (GAFTA) від 23.05.2014 № 4323А(і), за яким з відповідача-1 присуджено до стягнення на користь позивача 17 536 000, 00 доларів США в якості відшкодування збитків, а також складні відсотки на цю суму, що розраховуються поквартально, за ставкою 4% з дати невиконання зобов`язань - 11.01.2011 і до дати повної сплати відшкодування збитків; арбітражні витрати та витрати за апеляцією.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 759/16206/14-ц надано дозвіл на примусове виконання на території України вказаного рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06.12.2017 залишено без змін.

Однак, дійшовши висновку, що позивачем не доведено як факту порушення відповідачами його прав чи інтересів під час укладення Договору купівлі-продажу, так і наявності передбачених Цивільним кодексом України підстав для визнання спірного правочину недійсним, Господарський суд міста Києва рішенням від 26.03.2019 відмовив в позові у повному обсязі.

Північний апеляційний господарський суд з таким рішенням погодився, тому постановою від 15.10.2019 залишив його без змін. Крім того, додатковою постановою від 29.10.2019 апеляційним судом стягнуто з NIBULON, SA на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецагропроект" 43 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, позивач оскаржив їх в касаційному порядку до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

В касаційній скарзі позивач просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду; рішення та постанову скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю; додаткову постанову апеляційного суду скасувати, у задоволенні заяви ТОВ "Спецагропроект" про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Скаржник вважає помилковими висновки судів про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу не вплинув на права та інтереси позивача та вчинений з дотриманням всіх вимог чинного законодавства.

За доводами скаржника, відмовляючи в позові, суди обох інстанцій не врахували наявності у оспорюваного правочину ознак фраудаторного правочину, а також ознак фіктивного правочину; не дослідили фактичні обставини, що передували укладенню правочину, та дійсні наміри ПАТ "Компанія "Райз" і ТОВ "Спецагропроект"; не надали належної оцінки обставинам укладення спірного договору купівлі-продажу з пов`язаною особою ТОВ "Спецагропроект", яка за доводами скаржника достеменно свідчить, що спірний правочин вчинено з метою уникнення звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу ПАТ "Компанія "Райз" за невиконаним зобов`язанням, зокрема, перед позивачем.

Також, за доводами скаржника, судами попередніх інстанцій взагалі не перевірено, чи відповідала поведінка ПАТ "Компанія "Райз" і ТОВ "Спецагропроект" певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів позивача як іншої сторони зобов`язального правовідношення, боржником в якому є ПАТ "Компанія "Райз"; чи утрималось ПАТ "Компанія "Райз" при здійсненні своїх прав стосовно нерухомого майна, відчуження якого є предметом оспорюваного правочину від дій, які могли б порушити права чи інтереси позивача; чи діяло ПАТ "Компанія "Райз" очевидно недобросовісно та чи зловживало воно правами стосовно позивача, оскільки уклало договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника; чи залишилось у власності ПАТ "Компанія "Райз" після відчуження спірного нерухомого майна інше майно, не обтяжене зобов`язаннями перед іншими кредиторами, за рахунок якого ПАТ "Компанія "Райз" може й надалі в повному обсязі відповідати за своїми зобов`язаннями перед Nibulon S.A.; чи був оспорюваний правочин вчинений ПАТ "Компанія "Райз" у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед Nibulon S.A. та чи перестало ПАТ "Компанія "Райз" бути платоспроможним внаслідок вчинення вказаного правочину, і не поставили вказаний спірний правочин під сумнів у частині його добросовісності; чи призвело вчинення ПАТ "Компанія "Райз" оспорюваного правочину до такого стану, у якому воно стало неплатоспроможним перед своїми кредиторами, зокрема, перед позивачем; не перевірили обґрунтованість правомірних очікувань позивача щодо майна ПАТ "Компанія "Райз", відчуження якого є предметом спірного правочину, зокрема, не перевірили, чи були сподівання позивача раціональними та зумовленими законом; чи піклувалось ПАТ "Компанія "Райз" при обранні варіанта добросовісної поведінки щодо розпорядження нерухомим майном, відчуження якого є предметом спірного правочину, про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими, та чи відповідала така поведінка ПАТ "Компанія "Райз" критеріям розумності; чи мав оспорюваний правочин певну правову та фактичну мету, і не перевірили, чи була така мета очевидно неправомірною та/або недобросовісною; чи могло ПАТ "Компанія "Райз" передбачити негативні наслідки для себе у випадку визнання та звернення рішення міжнародного комерційного арбітражу на території України, видачі судом виконавчого документа і відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, відчуження якого є предметом спірного правочину.

Водночас, на думку скаржника, відмовляючи у визнанні недійсним Договору купівлі-продажу з тієї підстави, що позивачем не зазначено, яку саме норму права порушує такий правочин, суди не врахували того, що при вирішенні господарського спору у даній справі зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним в тому, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у даному випадку - це укладення відповідачем-1 - боржником - договору з метою уникнення звернення кредитором стягнення на це майно.

Як стверджує скаржник, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, розглядаючи справу № 489/5148/18 у спорі, що виник між банком та фізичною особою у зв`язку з укладенням останньою договору дарування належної їй квартири на користь родичів з метою уникнення звернення стягнення на відповідне майно, в постанові від 14.01.2020, зазначив, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За доводами скаржника, викладені в численних постановах Касаційного цивільного суду висновки, якими вирішено аналогічні спори за участю фізичних осіб на користь їх кредиторів, в сукупністю із іншими зазначеними скаржником обставинами свідчать про наявність підстав для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної проблеми щодо можливості оскарження кредитором фраудаторних правочинів в судах господарської юрисдикції.

Також, в якості підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду скаржник посилається на відсутність в чинному законодавстві норми, яка дозволяє кредитору в судовому порядку оспорювати договори, що містять ознаки фраудаторного правочину, і це свідчить про необхідність врегулювання даного питання саме постановою Великої Палати Верховного Суду у даній справі.

Водночас, посилаючись на незаконність постанови Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019, скаржник також просить скасувати додаткову постанову від 29.10.2019, якою з нього стягнуто судові витрати за розгляд апеляційної скарги.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач-1 заперечував проти вимог скаржника, зазначив, що вимоги до позивача у відповідності до рішення Арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами є грошовими, не стосуються об`єкта, відчуження якого є предметом Договору купівлі-продажу; на момент укладення спірного правочину не існували обтяження щодо об`єкта Договору від 29.10.2015; наявність кредиторських вимог позивача до відповідача-1 не свідчить про наявність права у позивача на майно, що є предмет Договору купівлі-продажу; вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що укладенням спірного договору права позивача порушені не були.

Відповідач-2 у відзиві на касаційну скаргу також заперечує проти її задоволення, просить оскаржувані рішення залишити без змін, зазначає, що позивач не є і не був власником відчуженого майна; заборони на відчуження об`єкту на дату укладення договору не існувало; підстави для визнання недійсним Договору від 29.10.2015, передбачені статтями 203 та 215 ЦК України відсутні; посилання позивача на порушення принципів справедливості, добросовісності, розумності є необґрунтованими, оскільки вказані принципи стосуються сторін спірного правочину, стороною якого позивач не є; рішення Арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами не передбачало задоволення вимог позивача шляхом звернення стягнення на майно, що становить предмет спірного договору; права позивача на майно у момент вчинення спірного правочину були відсутні, оскільки сама по собі наявність рішення про стягнення з відповідача-1 на користь позивача грошових коштів не свідчить про наявність прав позивача на майно відповідача-1.

Переглянувши в касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги на підставі встановлених судами фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

За положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За доводами скаржника, оцінюючи обставини, зазначені в позовній заяві, суди попередніх інстанцій, мали перевірити, чи існують передбачені законом підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу та задоволення решти вимог, зокрема, встановлені в статтях 228, 234, 526 ЦК України, статтях 71, 72 Закону України "Про акціонерні товариства", статтях 44, 45, 46 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" тощо, та зробити висновок, чи відповідає оспорюваний договір купівлі-продажу чинному законодавству.

Так, позивач вважає, що підставою недійсності Договору купівлі-продажу є його вчинення пов`язаними особами за наявності їх зловмисної домовленості, направленої на приховування майна від можливості звернення на нього стягнення у разі примусового виконання судового рішення щодо стягнення з відповдіача-1 грошових коштів на користь позивача.

Відповідно до частини 1 статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Між тим, суди попередніх інстанцій не встановили тих обставин, що оскаржувані позивачем правочини (договори) вчинялись від імені відповідачів-1,2 посадовими особами всупереч їх інтересам; не виявили невідповідності змісту таких правочинів справжньому волевиявленню суб`єктів господарювання; визнали недоведеними доводи позивача про те, що представники відповідача-1, укладаючи договір купівлі-продажу, діяли всупереч інтересам довірителя з метою задоволення особистих інтересів.

При цьому, як правильно враховано судами, NIBULON, SA не є довірителем (стороною) за оспорюваним правочином, а сторони оспорюваного правочину не ставлять під сумнів його дійсність.

Колегія суддів також враховує висновок, що міститься в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/4088/17, у якому зазначено, що може бути визнаний фіктивним договір купівлі-продажу з тих підстав, що він не був виконаний з боку покупця в частині оплати придбаного майна, а справжньою метою укладення договору було штучне виведення ліквідної нерухомості з власності продавця на користь пов`язаної особи з метою уникнення звернення стягнення на майно за договором кредиту.

Також, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, Суд зазначив, що спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження"). У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів). Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить. Разом з тим у судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами….. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання….Однак у цій справі позов подано стороною правочину, яка стверджує, що правочин було вчинено з пов`язаною особою з метою уникнути звернення стягнення на належне їй Майно, тобто не всупереч її інтересам. Те, що внаслідок відчуження Майна зобов`язання Позивача перед кредитором не припинилось і розмір його не зменшився, не спростовує того, що внаслідок відчуження Майна за правочином, оплата за яким не надійшла, було ускладнене або стало неможливим ефективне звернення стягнення на майно цієї особи. Зазначені Позивачем і встановлені судами обставини вказують на те, що Договір може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Встановлені обставини свідчать також про умисел обох сторін правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомості з власності Позивача без отримання оплати за це майно під час існування майнового спору за участю Позивача як одного із солідарних боржників у цьому спорі, з метою уникнути виконання відповідного грошового зобов`язання, а тому оспорюваний у цій справі правочин може бути визнаний фіктивним відповідно до статті 234 ЦК України. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц міститься висновок про те, що "згідно з частинами 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок зроблено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 910/17755/18.

Між тим, одне лише посилання на обставини укладення спірного договору без наміру відчужити майно на користь пов`язаної особи без здійснення оплати та з метою уникнення на нього стягнення, є лише припущенням, доки позивачем не буде надано відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору.

Судами попередніх інстанцій правильно відхилено посилання позивача про наявність зловмисної домовленості відповідачів-1, 2 під час укладення спірного правочину, оскільки на їх підтвердження позивачем не надано жодного доказу.

Також колегія суддів звертає увагу та не, що для того, аби дійти обґрунтованого висновку про наявність умислу як вольової складової ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з відповідача-1 грошових коштів на користь позивача, останнім, в силу вимог положень статей 74, 76-79 ГПК України, повинні бути надані відповідні докази, які б достеменно вказували на відсутність вчинення відповідачами належних дій, спрямованих на реальне виконання умов спірного договору купівлі-продажу, зважаючи на наявність непогашеної заборгованості відповідачем-1 перед позивачем.

В свою чергу, саме лише відстоювання позиції позивачем, що ним подані всі необхідні докази у підтвердження своїх вимог, не впливає на відповідну оцінку таких доказів судом, який, відповідно до статті 86 ГПК України оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, за положеннями частини 2 вказаної статті (у відповідній редакції станом на дату винесення місцевим господарським судом оскаржуваного рішення), жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо доводів позивача про те, що спірний Договір купівлі-продажу вчинено сторонами без дійсного наміру щодо відчуження майна, тобто він є фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином в розумінні статті 234 ЦК України, то для їх підтвердження позивач мав довести, а суд встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на меті настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, у тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторони не вчиняли ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Разом з цим, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними, на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідний висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.07.2019 у справі №910/4994/18.

У частині 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вказані норми, позивач, посилаючись на те, що дійсним наміром вчинення Договору купівлі-продажу було приховування майна саме від неминучого звернення стягнення на нього, з урахуванням сутності принципу змагальності господарського судочинства, мав довести, що сторони оспорюваного ним договору, діючи очевидно недобросовісно та зловживаючи правами на шкоду позивачу, як кредитору, мали спільний умисел на використання оспорюваного договору виключно з метою унеможливлення звернення стягнення на майно відповідача-1 при примусовому виконанні рішення Арбітражу.

Між тим, на підтвердження вказаних обставин позивач також посилається на те, що відповідачі-1, 2 афілійовані кінцевим бенефіціаром, та вважає, що відповідна обставина є достатньою для того, що визнати доведеним факт відсутності у сторін договору купівлі-продажу наміру відчужити майно. Водночас, скаржник вважає, що така правова позиція узгоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зробленими під час вирішення аналогічних, на його думку спорів, у справах за позовами кредиторів про визнання недійсними договорів дарування, відповідачами в яких були боржники та їх близькі родичи.

Так, скаржник посилається на висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах: від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц, від 31.07.2019 у справі № 712/15231/17, від 28.02.2019 у справі №646/3972/16-ц, від 07.08.2019 у справі №175/2165/16- ц, від 11.09.2019 у справі №667/9875/15-ц, від 11.09.2019 у справі №522/11532/15-ц, від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17 та в інших аналогічних справах.

Колегія суддів Касаційного господарського суду не може погодитись з доводами скаржника про те, що даний спір є аналогічним зі спорами у викладених вище справах, оскільки обставини, якими керувались суди цивільної юрисдикції, визнаючи доведеним відсутність у сторін договору дарування дійсного наміру, передбаченого таким правочином, суттєво відрізняються від обставин, встановлених судами у даній справі.

Так, у вказаних вище цивільних справах судами визнано недійсними договори відчуження майна, укладені з метою уникнення звернення стягнення кредитором на таке майно, з огляду на доведення тих обставин, що боржники діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб. При цьому майно відчужене боржниками на підставі безвідплатних договорів, на користь близьких родичів; після відчуження спірного майна у боржників відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Сукупність таких обставин достеменно підтверджує відсутність у сторін правочину дійсного наміру та є достатньою підставою для визнання правочину недійсним.

Що ж до позиції скаржника про те, що вчинення правочину юридичними особами, афілійованими кінцевим бенефіціаром, є тотожним вчиненню правочину між фізичними особами близькими родичами, то вона не узгоджується з чинним законодавством, суперечить змісту відповідних господарських та цивільних правовідносин та не підтверджує існування у сторін спірного правочину відповідної мети - зловживання правом на шкоду майновим інтересам позивача, не доводить відсутності у сторін договору наміру, передбаченого його змістом, або наявності якогось іншого наміру, відтак не свідчить про фіктивність правочину в розумінні статті 234 ЦК України.

Наведеним спростовуються доводи скаржника про наявність підстав для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вказані ним обставини не свідчать про те, що дана справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, а є лише наслідком наявності інших обставин, які в сукупності підтверджують вчинення спірних у вказаних справах правочинів з метою уникнення звернення стягнення на відчужуване майно.

У даній справі судами встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу не є безвідплатним, вчинений між самостійними юридичними особами, з дотриманням вимог, які висуваються Цивільним кодексом України до договорів купівлі продажу, повноваження продавця з розпорядження таким майном не були обмежені жодними можливими обтяженнями.

Так, згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 ЦК України).

Судами обох інстанцій встановлено та сторонами не оспорюється, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договори підписані уповноваженими представниками обох сторін, що підтверджує відповідність договорів внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них.

Право власності на нерухоме майно зареєстровано у встановленому порядку за покупцем, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

На підтвердження здійснення розрахунку за договором сторонами надано відповідні платіжні доручення, на підставі яких судами спростовано доводи скаржника про недоведеність факту оплати вартості відчужуваного майна.

Оскільки заявником не доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення його прав чи інтересів з боку відповідача-1 укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Також не заслуговують на увагу посилання в касаційній скарзі та додаткових поясненнях на те, що оспорюваний правочин як такий, що є значним та щодо якого є заінтересованість всупереч вимогам Закону України "Про акціонерні товариства" укладений за відсутності рішення про надання згоди та без наступного схвалення товариством, оскільки такі доводи (так само як і можливість застосування статті 232 ЦК України) можуть бути враховані у разі існування спору між сторонами даного договору щодо наявності або відсутності у їх представників необхідного обсягу повноважень на вчинення відповідного правочину. Між тим, як вже зазначено, сторони не ставлять під сумнів дійсність даного правочину.

Щодо порушення відповідачем-1 та відповідачем-2 основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також перевищення ними своїх цивільних прав, то суди правильно зазначили, що такі доводи також не підтверджені позивачем.

Так, судами зазначено, що згідно зі статтями 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво як вид господарської діяльності, - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Статтею 43 ГК України передбачено право підприємців без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. В статті 44 ГК України закріплено принципи підприємницької діяльності, та зазначено, що підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління (стаття 133 ГК України).

Стаття 134 ГК України визначає право власності як основне речове право у сфері господарювання, та встановлює, що суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом. В силу приписів статті 147 ГК України майнові права суб`єктів господарювання захищаються законом.

Аналіз зазначених положень в сукупності зі встановленими обставинами відсутності обмежень щодо відчуження майна за спірним договором свідчить про те, що відповідач-1 як суб`єкт господарювання був власником відчужуваного майна та мав право на власний розсуд ним розпоряджатись, а тому вчинення спірного Договору купівлі-продажу є реалізацією відповідачем-1 свого права власності відносно проданого ним майна.

При цьому, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Апеляційним судом правильно зазначено, що твердження позивача про порушення принципу добросовісності обумовлено тим, що саме за рахунок проданого майна позивач отримав би задоволення своїх кредиторських вимог, не є достатнім для того, щоб він міг ставити під сумнів правомірність спірного правочину, оскільки позивачем жодним чином не обґрунтовано, що грошові кошти, які могли б надійти від реалізації майна відповідача-1, проданого за спірним правочином, були б спрямовані саме на погашення його грошових вимог, а не інших кредиторів.

Вказане також стосується доводів позивача про те, що спірний Договір купівлі-продажу вчинено відповідачем-1 з порушенням приписів частини 2 статті 96 ЦК України, за якою юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Колегія суддів не ставить під сумнів наявність у відповідача-1 грошових зобов`язань перед позивачем, відповідальність за виконання яких він має нести, в тому числі, всім належним йому майном, а також можливість оспорення кредитором договору, укладеного з метою уникнення такої відповідальності. Однак такі обставини мають бути доведені належними і достатніми доказами, при цьому лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не дає кредитору достатніх підстав оскаржувати будь-які вчинені боржником правочини, тим самим фактично обмежуючи його господарську діяльність за відсутності належних правових підстав.

Крім того, як правильно враховано судами попередніх інстанцій, позивач не є стороною спірного правочину, а відтак за правилами частини 2 статті 215 ЦК України має право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним правочину, якщо він доведе, що є заінтересованою особою та підтвердить, що його права і законні інтереси безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним та проведення реституції його права чи інтереси будуть відновлені.

Однак, за висновками судів, встановлені ними обставини справи свідчать про те, що позивачем не підтверджено порушення спірним правочином його прав або інтересів.

При цьому не спростовують висновків судів попередніх інстанцій доводи скаржника про те, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу та відчужуючи майно за наявності непогашених зобов`язань перед позивачем відповідач-1 порушив приписи статті 96 ЦК України, за якою юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Так, судами правильно зазначено, що позивач є кредитором відповідача-1 на загальних підставах, оскільки продане відповідачем-1 майно не перебувало в заставі у позивача, що виключає віднесення позивача до першої черги кредиторів відповідача-1, вимоги якого б згідно закону задовольнялися саме за рахунок заставленого майна. Рішенням Арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами (далі-GAFTA) передбачено стягнення з відповідача-1 грошових коштів, даним рішенням суду не було визначено задоволення вимог позивача за рахунок проданого майна за спірним договором купівлі-продажу.

При цьому, помилкове посилання судів на редакцію Закону України "Про виконавче провадження", яка ще не діяла на момент укладення спірного договору не спростовує відповідних висновків, оскільки аналогічні положення містились у статті 44 Закону України "Про виконавче провадження" у чинній на той час редакції, за якою 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами та зобов`язання за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 5) у п`яту чергу задовольняються вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету, вимоги органів страхування з обов`язкового страхування (крім вимог щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування); 6) у шосту чергу задовольняються всі інші вимоги. Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги.

Наведене свідчить, що факт наявності грошового зобов`язання у відповідача-1 не призводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого майна боржника, у тому числі, індивідуально визначеного.

Таким чином, судами попередніх інстанцій правильно відхилено посилання позивача на те, що він мав намір задовольнити свої кредиторські вимоги до відповідача-1 саме за рахунок проданого майна за спірним договором, оскільки таке посилання не є достатнім підтвердженням порушення спірним договором прав позивача, адже як на даний час, так і у разі визнання договору недійсним, позивач не має прав на відчужене відповідачем-1 майно, відтак, зазначені в позовній заяві наміри позивача не є належним обґрунтуванням наявності в нього права на оспорення договору в порядку статті 215 ЦК України.

В свою чергу, Верховний Суд в силу прямої заборони, що міститься у статті 300 ГПК України, позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням викладеного, у колегії суддів відсутні обґрунтовані сумніви стосовно правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо недоведеності права або інтересу позивача, порушеного спірним договором купівлі-продажу, та, відповідно, можливості його захисту в судовому порядку шляхом задоволення заявлених позовних вимог.

При цьому, матеріалами справи підтверджується правильність висновків судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів укладенням спірного правочину, як і не доведено тієї обставини, що саме його грошові вимоги будуть задоволені у разі визнання Договору купівлі-продажу недійсним, тобто не підтверджено наявності в нього права на оспорення відповідного правочину в розумінні статті 215 ЦК України.

Враховуючи, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За висновком колегії суддів, судами у даній справі здійснено повний і всебічний розгляд всіх обставин, необхідних для правильного вирішення спору, та зроблено правильний висновок про недоведеність позивачем наявності в нього права на оспорення договору, укладеного між відповідачами- 1, 2.

При цьому не знайшли свого підтвердження викладені в касаційній скарзі доводи про неврахування судами відсутності погодження/схвалення товариством вказаного правочину, оскільки вони не спростовують висновків судів, що позивач у даних правовідносинах не довів свого права або інтересу, які зачіпаються спірним правочином і дають підстави для його оспорювання в порядку частини 2 статті 215 ЦК України.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (див. рішення "Дюлоранс проти Франції" від 21 березня 2000 року; "Донадзе проти Грузії" від 7 березня 2006 року).

Європейський суд з прав людини у рішенні "Проніна проти України" від 18 липня 2006 року зауважив, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що у даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права, та чітко зазначено про недоведеність ним свого права на оспорення Договору купівлі-продажу, та, відповідно, права заявляти решту похідних вимог, та водночас про відсутність належних і достатніх доказів на підтвердження наявності підстав для визнання спірного Договору купівлі-продажу недійсним.

Обґрунтованих та переконливих доводів щодо неправильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права за встановлених у даній справі обставин касаційна скарга не містить, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Враховуючи те, що підставою для скасування додаткової постанови скаржником зазначено обставину незаконності постанови, прийнятої по суті спору, то вимоги про її скасування також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Юридичної особи "NIBULON S.A." залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2019, постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2019 у справі №910/14138/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяМогил С.К.
Судді:Кушнір І.В.
Міщенко І.С.