Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/945/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кравець С.Г.

секретар судового засідання: Гекалюк О.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Орел С.С. адвокат, представник за довіреністю №14-258 від 05.06.2019,

від відповідача: Кучевський А.С., керівник, розпорядження №56/05-02 від 01.07.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз

України" (м.Київ)

до Комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго" (м.Бердичів, Житомирська

область)

про стягнення 177932,60грн.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго" про стягнення 112800,56грн пені, 15249,87грн 3% річних та 49882,17грн інфляційних втрат, а також судових витрат.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 01.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 31.10.2019.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 31.10.2019 здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження до розгляду справи №906/945/19 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 20.11.2019.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 20.11.2019 оголошено перерву в підготовчому засіданні до 05.12.2019.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 05.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/945/19 до судового розгляду по суті на 20.12.2019.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 20.12.2019 відкладено розгляд справи по суті на 20.01.2020.

26.12.2019 на адресу господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання №966 від 20.12.2019 про поновлення строку для подання додаткових доказів та прийняття доказів до матеріалів справи: копій фінансової звітності за 2015-2018 роки та копії балансу станом на 30.09.2019 з доказами надіслання іншій стороні.

Представник відповідача підтримав клопотання від 20.12.2019 про поновлення строку для подання доказів та долучення долучення доданих до нього документів.

Представник позивача щодо задоволення заявленого відповідачем клопотання від 20.12.2019 заперечив.

В судовому засіданні 20.01.2020 судом розглянуто клопотання представника відповідача, в якому відповідач просив поновити строк для подання додаткових доказів та долучити до матеріалів справи додані до клопотання від 20.01.2020 документи. Суд задовольнив вказане клопотання з огляду на таке.

Частиною 3 статті 3 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, згідно статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Обґрунтовуючи клопотання від 20.12.2019 відповідач посилається на те, що на стадії підготовчого засідання у КП "Бердичівтеплоенерго" не було можливості надати документи, які стосуються податкової звітності у зв`язку з відсутністю з 25.09.2019 по 06.12.2019 на підприємстві бухгалтера з податкового обліку (перебуванням у щорічній відпустці та на лікарняному).

Зважаючи на вище викладене у сукупності, суд вважає наведені відповідачем обставини пропуску строку на подання доказів поважними, поновлює відповідачу строк для подачі доказів та приймає до розгляду додані до клопотання №966 від 20.12.2019 документи на стадії розгляду справи по суті.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві (т.1, а.с.6-13) з врахуванням заяви про усунення недоліків позовної заяви №14/4-26696 від 24.09.2019 (т.1, а.с.62-64), клопотання №14/4-772-19 від 15.11.2019, яке фактично є відповіддю на відзив (т.2, а.с.200-207). Зокрема зазначив, що відповідач в порушення умов п.6.1. договору на купівлю-продаж природного газу №1211/15-КП-10 не здійснив оплату за спожитий природній газ у встановлені строки, що стало підставою для нарахування штрафних санкцій.

Представник відповідача в судових засіданнях проти позову заперечив, просив у позові відмовити з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву №796 від 25.10.2019 та запереченнях на відповідь на відзив №861 від 21.11.2019 (т.1, а.с.164-166, а.с.216-218). Зазначив, що КП "Бердичівтеплоенерго" знаходиться в скрутному фінансовому становищі, що викликане незалежними від нього обставинами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 15.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець/позивач) та Комунальним підприємством "Бердичівтеплоенерго" (покупець/відповідач) укладено договір №1211/15-КП-10 купівлі-продажу природного газу (далі-договір) (т.1, а.с.18-23).

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.1.1 договору, продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору.

Згідно п.1.2 договору сторони погодили, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ) (далі - споживачам покупця).

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (пункт 3.3 договору).

За умовами п.6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п.11 договору, договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печаткам сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Судом встановлено, що додатковими угодами №1 від 12 лютого 2015 року, №2 від 16 березня 2015 року, №3 від 15 квітня 2015 року, №4 від 18 травня 2015 року, №5 від 30 червня 2015 року, №6 від 29 липня 2015 року, №7 від 20 жовтня 2015 року, №8 від 22 жовтня 2015 року, №10 від 25 листопада 2015 року сторонами вносилися зміни до вищенаведеного договору щодо ціни, порядку та умов передачі газу тощо (т.1, а.с.24-32).

Договір та зазначені додаткові угоди підписані представниками сторін та їх підписи скріплені печатками підприємств.

Судом також встановлено, що на виконання умов вищевказаного договору, позивач у періоди з січня по квітень 2015, з жовтня по грудень 2015 передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1911395,92грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийому-передачі природного газу (т.1, а.с.39-45).

Матеріалами справи підтверджується, що КП "Бердичівтеплоенерго" оплатило ПАТ "НАК "Нафтогаз України" вартість отриманого природного газу в повному обсязі на суму 1911395,92грн (т.1, а.с.84-249, т.2, а.с.1-161).

Однак, як вказує позивач, оплату вартості переданого природного газу відповідач здійснював з порушенням строків оплати, визначених умовами п.6.1 договору, у зв`язку з чим на підставі п.7.2 договору та керуючись ст.ст.549, 625, 611, 612 ЦК України, ст.230-232 ГК України, позивач нарахував відповідачу 112800,56грн пені, 15249,87грн 3% річних та 49882,17грн інфляційних втрат, (розрахунок т.1, а.с.33-38), які позивач просить стягнути на свою користь з відповідача.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини.

Нормою ст.525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статі 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з вимогами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.2 договору сторони, зокрема погодили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 9.3 договору сторони передбачили, що строк в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Позивачем нараховано відповідачу пеню в загальній сумі 112800,56грн, та 3% річних в загальній сумі 15249,87, з яких:

- за зобов`язаннями січня 2015 року: за період з 17.02.2015 по 22.02.2015 пеня у розмірі 462,80грн, 3% річних - 35,60грн;

- за зобов`язаннями лютого 2015 року за період з 17.03.2015 по 19.03.2015 пеня у розмірі 116,50грн, 3% річних - 5,82грн;

- за зобов`язаннями березня 2015 року за період з 15.04.2015 по 13.05.2015 пеня у розмірі 3194,77грн, 3% річних - 159,73грн;

- за зобов`язаннями квітня 2015 року за період з 15.05.2015 по 19.05.2015 пеня у розмірі 433,73грн, 3% річних - 21,68грн;

- за зобов`язаннями жовтня 2015 року за період з 17.11.2015 по 14.12.2015 пеня у розмірі 2962,83грн, 3% річних - 202,00грн;

- за зобов`язаннями листопада 2015 року за період з 15.12.2015 по 14.06.2016 пеня у розмірі 32412,95грн, 3% річних за період з 15.12.2015 по 27.10.2016 у розмірі 3934,83грн;

- за зобов`язаннями грудня 2015 року за період з 15.01.2016 по 14.07.2016 пеня у розмірі 73216,98грн, 3% річних за період 15.01.2016 по 05.03.2017 у розмірі 10890,21грн.

Також позивачем нараховано інфляційні втрати в загальній сумі 49882,17грн, з яких:

- за зобов`язанням листопада 2015 року за період з 01.01.2016 по 31.10.2016 у розмірі 9418,74грн;

- за зобов`язанням грудня 2015 року за період з 01.02.2016 по 31.03.2017 у розмірі 40463,43грн.

Поряд з цим судом встановлено, що заборгованість за актами приймання-передачі природного газу:

- від 31.01.2015 на суму 444444,07грн була повністю погашена 23.02.2015;

- від 28.02.2015 на суму 327208,73грн була повністю погашена 20.03.2015;

- від 31.03.2015 на суму 325876,16грн була повністю погашена 14.05.2015;

- від 30.04.2015 на суму 62843,17грн була повністю погашена 20.05.2015;

- від 31.10.2015 на суму 117398,84грн була повністю погашена 15.12.2015;

- від 30.11.2015 на суму 268686,75грн була повністю погашена 28.10.2016;

- від 31.12.2015 на суму 364938,20грн була повністю погашена 06.03.2017.

Слід зазначити, що 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016р. заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

При цьому судом встановлено, що КП "Бердичівтеплоенерго" 08.06.2017 було внесено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, що підтверджується листом №8/10-1060-17 від 13.06.2017 та повідомленням від 13.06.2017 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (т.2, а.с.171-172).

За приписами ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії. При цьому застосування приписів частини третьої статті 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом.

Зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення доказ включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати на підставі частини 3 статті 7 зазначеного Закону. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №917/440/18, від 26.02.2019 у справі №926/992/18, від 04.04.2019 у справі №906/576/18, від 13.05.2019 у справі №914/1535/18, від 14.05.2019 у справі №905/300/18, від 29.05.2019 у справі №916/2279/18, від 10.06.2019 у справі №904/4592/18, від 11.06.2019 у справі №905/1964/18, від 25.07.2019 №916/2278/18.

Як вбачається з матеріалів справи, основними видами діяльності Комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго" є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, що підтверджується ліцензіями Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №597423, №597424 та №597425 від 01.06.2012 (т.2, а.с.167-169).

Отже, відповідач є суб`єктом господарювання основним видом діяльність якого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Матеріалами справи підтверджується, що поставлений газ за договором був використаний відповідачем у повному обсязі для виробництва теплової енергії.

Судом встановлено, що на момент набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" відповідач здійснив часткове погашення заборгованості в розмірі 1658943,17грн за природний газ відповідно до договору №1211/15-КП-10 купівлі-продажу природного газу від 15.12.2014. Після набрання чинності зазначеним законом заборгованість за поставлений позивачем природний газ згідно договору №1211/15-КП-10 купівлі-продажу природного газу, що використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалась підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ) (п.1.2 договору) була наявна лише за актом приймання-передачі природного газу за грудень та складала 252452,75грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем було погашено заборгованість за зобов`язаннями січня-квітня, жовтня-листопада 2015 року та частково грудня 2015 в сумі 1658943,17грн до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тобто до 30.11.2016, то заявлені позивачем до стягнення суми пені в розмірі 62151,36грн, 3% річних в розмірі 7126,94грн та інфляційні втрати в розмірі 19034,51грн, нараховані на таку заборгованість підлягають списанню відповідно до вимог статті 7 вказаного Закону. Відповідно, вимоги позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних у вказаних сумах є неправомірним та задоволенню не підлягають.

При цьому, на суму боргу у розмірі 252452,75грн, яка існувала після 30.11.2016, Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не поширюється, а тому нарахування пені, річних та інфляційних є правомірним.

Щодо заборгованості за грудень 2015 року, то суд констатує, що пеня позивачем нараховувалася з 15.01.2015 по 14.07.2016 (т.1, а.с.36-37).

Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга:Закон" розрахунок пені суд вважає, що правомірно заявленою є сума пені у розмірі 50649,20грн за період з 15.01.2015 по 14.07.2016, нарахована на заборгованість в сумі 252452,75грн, яка була не сплачена відповідачем до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" за зобов`язаннями за грудень 2015 року. Вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Судом враховується, що відповідач у відзиві на позовну заяву №796 від 25.10.2019, запереченнях на відповідь на відзив №861 від 21.11.2019 посилається на збитковість Комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго", наявність дебіторської заборгованості за надані послуги, а також скрутний фінансовий стан.

З даного приводу судом враховується, що виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК України, а саме - справедливості, добросовісності та розумності - слід визнати право судів при винесенні рішення про стягнення штрафних санкцій зменшувати їх розмір, з урахуванням всіх конкретних обставин справи та виключно за клопотанням сторони. Підстави та розмір, на який зменшуються стягувані штрафні санкції, повинні бути мотивовані та обґрунтовані.

Частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Слід зазначити, що майновий стан суб`єкта господарювання визначається сукупністю належних йому майнових прав та майнових зобов`язань, що відображається у бухгалтерському обліку його господарської діяльності відповідно до вимог закону (частина 1 статі 145 Господарського кодексу України).

Судом враховується, що доказами матеріального становища можуть бути фінансова звітність, в тому числі Форма 1 "Баланс"; співвідношення загального обсягу кредиторської та дебіторської заборгованості звіт про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованість (форма №1-Б); наявність або відсутність грошових коштів на розрахункових рахунках підприємства Форма 2 "Звіт про рух грошових коштів"; наявність або відсутність основних та оборотних засобів та їх вартість; розмір та вартість інших матеріальних активів підприємства тощо.

Водночас, відповідачем не надано беззаперечних доказів на підтвердження обставин за яких на даний час можливе зменшення неустойки, а посилання відповідача на баланси та звіти про фінансові результати не є доказом винятковості обставин в розуміння ст.233 ГК України. При цьому, подані документи на підтвердження фінансового стану підприємства не свідчать про відсутність коштів на рахунках та не доводять загрозу неплатоспроможності підприємства. Посилання відповідача на наявну заборгованість контрагентів перед КП "Бердичівтеплоенерго" та наявність збитку, що відображено у балансах, звітах про фінансові результати за 2015-2019 роки також не може бути підставою для зменшення судом штрафних санкцій, оскільки у відповідності до ч.2 ст.218 ГК України та ст.617 ЦК України, відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності. Тобто, скрутний фінансовий стан не є підставою для невиконання зобов`язань за договором та для звільнення від відповідальності за таке невиконання, а тому погодитись з наведеними відповідачем мотивами невиконання зобов`язань за договором на купівлю-продаж природного газу №1211/15-КП-10 не можна. При цьому, посилаючись на наявність кредиторської заборгованості, відповідачем не подано жодних доказів вжиття заходів щодо стягнення в судовому порядку існуючої дебіторської заборгованості з своїх контрагентів.

Подані відповідачем постанови про арешт коштів боржника ВП №37309106 від 17.05.2013, ВП№37309106 від 28.05.2013, ВП№45469019 від 18.11.2014, ВП№45900798 від 09.07.2015, ВП№37309106 від 09.11.2015 та постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП№44951828 від 19.10.2015 містять інформацію, що державними виконавцями накладались арешти на рахунки відповідача впродовж 2013-2015 за певними рахунками. Разом з цим, судом враховується, що відповідно до ч.1 ст.19-1 Закону України "Про теплопостачання" оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

За приписами Закону України "Про виконавче провадження" накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання забороняється.

Враховуючи, що оплата теплової енергії здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, то накладення арешту на такі рахунки заборонено, а тому посилання відповідача на постанови про арешт коштів та майна боржника є необгрунтованим. До того ж представник відповідача в судовому засіданні підтвердив відсутність накладених арештів на рахунки Комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго".

Будь-яких інших доказів того, що на підприємстві відповідача існують виключні обставини, які давали б підстави для зменшення розміру пені, до матеріалів справи не подано.

Дослідивши подані докази, оцінивши наведені відповідачем обставини щодо фінансового становища відповідача, судом не встановлено наявності виключного випадку, необхідного для зменшення розміру пені у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що наразі у суду відсутні підстави для зменшення розміру пені.

Поряд з цим, суд враховує приписи ст.6 та ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних судом враховується, що у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних суд вважає, що обґрунтовано заявленою є сума 3% річних в розмірі 8122,93грн, яка обрахована за зобов`язаннями грудня 2015 на несплачену після 30.11.2016 суму заборгованості у розмірі 252452,75грн за період з 15.01.2016 по 05.03.2017 та за період з 01.12.2016 по 05.03.2017 на суми заборгованості які існували в цей період.

Також, перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат суд вважає, що правомірним є нарахування інфляційних втрат в сумі 30847,66грн за період з 01.02.2016 по 30.11.2016 на заборгованість у розмірі 252452,75грн, за період з 01.12.2016 по 31.01.2017 на заборгованість у розмірі 231458,84грн, за період з 01.02.2017 на заборгованість у розмірі 2651,49грн.

Отже, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 8122,93грн, інфляційних в сумі 30847,66грн. В частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 7126,94грн (15249,87грн - 8122,93грн = 7126,94грн) та інфляційних втрат в сумі 19034,51грн (49882,17грн - 30847,66грн = 19034,51грн) вимоги позивача є безпідставними, а тому у їх задоволенні суд відмовляє.

Як визначає ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 50649,20грн пені, 8122,93грн 3% річних, 30847,66грн інфляційних втрат є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та такими, що підлягають задоволенню. У задоволенні позову в частині стягнення 62151,36грн пені, 7126,94грн 3% річних та 19034,51грн інфляційних втрат суд відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 ГПК України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Бердичівтеплоенерго" (13312, Житомирська область, м.Бердичів, вул.Шевченка, буд. 23, ідентифікаційний код 32794899) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул.Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720):

- 50 649,20грн пені;

- 8 122,93грн 3% річних;

- 30 847,66грн інфляційних;

- 1 344,30грн витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 24.01.20

Суддя Кравець С.Г.

Друк:

1 - до справи,

2,3 - сторонам (рек. з пов.).