РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.01.2020Справа № 910/15960/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. розглянувши матеріали господарської справи у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна

до Фізичної особи-підприємця Хутова Руслана Володимировича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державне підприємство "Проектний Інститут Укрметротунельроект"

про стягнення 66106,73 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Хутова Руслана Володимировича про стягнення 51594,40 грн, з яких: орендна плата у розмірі 47545,72 грн, пеня у сумі 2556,15 грн, інфляційні нарахування у сумі 66,16 грн, штраф у сумі 1426,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди №7787 нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.03.2017.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 12.11.2019 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/15960/19, постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), залучено до участі у справі Державне підприємство "Проектний Інститут Укрметротунельроект" як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 28.11.2019 виправив допущену у пункті 8 ухвали Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/15960/19 описку щодо довідки про стан заборгованості.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

11.12.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій позивачем заявлено до стягнення з відповідача 66106,73 грн, з яких: орендна плата у розмірі 58989,00 грн, пеня у сумі 4751,37 грн, інфляційні збитки у сумі 596,69 грн, штраф у сумі 1769,67 грн.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Оскільки заява позивача відповідає вимогам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв вказану заяву до розгляду, у зв`язку із чим, розгляд справи здійснюється у редакції вимог заяви про збільшення позовних вимог.

Відповідач відзиву на позов не надав. Про розгляд справи відповідача було повідомлено ухвалою суду від 12.11.2019, направленою на адресу місця проживання Фізичної особи-підприємця Хутова Руслана Володимировича: АДРЕСА_1 , зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно із ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Також, у відповідності до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Ухвала суду від 12.11.2019 повернута на адресу суду поштовим відділенням зв`язку з відміткою про відсутність адресата.

Отже, за змістом пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, вказана ухвала вручена відповідачу та відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, тобто не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим статтею 178 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вище наведене, суд прийшов до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Третя особа письмових пояснень щодо позову у порядку ст.168 Господарського процесуального кодексу України до суду не надала.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

09.03.2017 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Хутовим Русланом Володимировичем (відповідач, орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №7787, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 164,00 кв. м, розміщене за адресою: м. Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, 21, на 4-му мансардному поверсі будівлі, реєстровий номер майна 01388443.1.ХВЮЯШЖ007 (далі - майно), що перебуває на балансі Державного підприємства "Проектний Інститут Укрметротунельроект", (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 31 жовтня 2016 року і становить 2761950,00 грн, без ПДВ.

Відповідно до п. 1.2. договору, майно передається в оренду з метою розміщення офісу.

Відповідно до п.10.1 договору укладено строком на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців, що діє з 09 березня 2017 року до 09 лютого 2020 року включно.

Згідно з п. 2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

09.03.2017 орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 164,00 кв. м, розміщене за адресою: м. Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, 21, на 4-му мансардному поверсі будівлі, реєстровий номер майна 01388443.1.ХВЮЯШЖ007, про що сторонами складено та підписано акт приймання-передавання орендованого майна за адресою: м. Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, 21.

09.06.2017 між сторонами укладений договір №7787/01 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №7787 від 09.03.2017, відповідно до умов якого Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву та Фізична особа-підприємець Хутов Руслан Володимирович внесли зміни до договору оренди, виклали у новій редакції пункти 1.1., 3.1. договору.

Сторони домовились, що договір №7787/01 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №7787 від 09.03.2017, вступає в силу з 12.05.2017 та діє протягом всього строку дії договору оренди.

Відповідно до пункту 1.1. договору у редакції договору №7787/01 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №7787 від 09.03.2017 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 41,70 кв. м, розміщене за адресою: м. Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, 21, на 4-му мансардному поверсі будівлі, реєстровий номер майна 01388443.1.ХВЮЯШЖ007 (далі - майно), що перебуває на балансі Державного підприємства "Проектний Інститут Укрметротунельроект", вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 31 жовтня 2016 року і становить 702 276,31 грн, без ПДВ.

На виконання умов договору сторони склали та підписали акт від 11.05.2017 приймання-передавання орендованого майна за адресою: м. Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, 21.

Відповідно до п. 3.1. договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку) і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - грудень 2016: 41429,25 грн. Орендна плата за перший місяць оренди березень 2017 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за січень, лютий, березень місяці 2017 року.

Згідно із п. 3.1. договору у редакції договору №7787/01 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №7787 від 09.03.2017, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку) і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - квітень 2017: 11048,68 грн. Орендна плата за перший місяць оренди травень 2017 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за травень місяць 2017 року.

За умовами п. 3.6. договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

За змістом пункту 3.7. договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день оплати.

Відповідно до п. 3.8 договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом неменше ніж 3 місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що відповідач зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем умов договору в частині сплати орендної плати за період з березня 2017 року по листопад 2019 року, у зв`язку із чим у відповідача утворилася заборгованість відповідача з орендної плати, що за розрахунком позивача становить 58989,00 грн (у редакції заяви про збільшення позовних вимог).

У зв`язку із простроченням грошового зобов`язання за договором оренди нерухомого майна №7787 від 09.03.2017 позивачем (у редакції заяви про збільшення позовних вимог) нарахована пеня у сумі 4751,37 грн (нарахована за загальний період з 16.06.2019 по 04.12.2019), інфляційні збитки у сумі 596,69 грн, штраф у сумі 1769,67 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

На відносини, пов`язані із орендою державного майна поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 року № 2269-XII.

Статтею 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

У відповідності до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Матеріалами справи підтверджено, що у період з березня 2017 року по листопад 2019 року відповідач користувався державним нерухомим майном - нежилим приміщенням загальною площею 41,70 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, 21, на 4-му мансардному поверсі будівлі, переданим в оренду за договором №7787 від 09.03.2017 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

За змістом частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В пункті 3.6. договору сторони погодили, що відповідач сплачує орендну плату до держаного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% не пізніше 15 числа місяця за звітним.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

За розрахунком позивача за період березня 2017 року по листопад 2019 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 58989,00 грн з оплати орендної плати до державного бюджету.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Доказів в спростування заборгованості по договору №7787 від 09.03.2017 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності у загальному розмірі 58989,00 грн відповідачем не надано.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Враховуючи викладене вище, оскільки невиконане зобов`язання з оплати орендної плати на виконання договору №7787 оренди нерухомого майна від 09.03.2017 у розмірі 58989,00 грн підтверджується матеріалами справи, доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 58989,00 грн.

У зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивачем нарахована пеня у сумі 4751,37 грн. Нарахування пені здійснено за періоди з 16.06.2019 по 15.07.2019, з 16.06.2019 по 15.07.2019, з 16.07.2019 по 18.07.2019, з 19.07.2019 по 15.08.2019, з 16.08.2019 по 05.09.2019, з 06.09.2019 по 15.09.2019, з 16.09.2019 по 15.10.2019, з 16.10.2019 по 24.10.2019, з 25.10.2019 по 15.11.2019.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків сплати орендної плати передбачена у п. 3.7. договору, відповідно до якого сторони погодили, що якщо орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день оплати.

Враховуючи, строки оплати погоджені сторонами, приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України, нарахування пені на заборгованість за травень слід здійснювати за період з 19.06.2019 та на заборгованість за серпень 2019 - з 17.09.2019.

Здійснивши перерахунок пені, судом встановлено, що сума пені становить 4505,81 грн, а тому вимоги у цій частині суд задовольняє частково.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3.8. договору передбачено, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом неменше ніж 3 місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% штрафу, суд дійшов висновку, що розрахунок штрафу здійснено арифметично правильно, відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% штрафу у розмірі 1769,67 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у сумі 596,69 грн, то суд зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведена норма встановлює право кредитора вимагати сплати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних протягом усього періоду прострочення до моменту повного виконання боржником своїх грошових зобов`язань перед кредитором.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 року у справі № 924/312/18 та від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18.

Відповідач повинен був здійснити оплату орендних платежів у строк до 18.06.2019 року включно (ч. 5 ст. 254 ЦК України) - за травень 2019 року, у строк до 15.07.2019 року включно - за червень 2019 року, у строк до 15.08.2019 року включно - за липень 2019 року, у строк до 16.09.2019 року включно - за серпень 2019 року, у строк до 15.10.2019 року включно - за вересень 2019 року, у строк до 15.11.2019 року включно - за жовтень 2019 року. Отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання з 19.06.2019 (заборгованість за травень 2019 року), з 16.07.2019 (заборгованість за червень 2019 року), з 16.08.2019 (заборгованість за липень 2019 року), з 17.09.2019 (заборгованість за серпень 2019 року), з 16.10.2019 (заборгованість за вересень 2019 року), з 16.11.2019 (заборгованість за жовтень 2019 року).

Отже, позивач мав право нараховувати інфляційні збитки за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць, у якому мала місце інфляція. Тобто, у даному разі починаючи з липня 2019 року (заборгованість за травень 2019 року), з серпня 2019 року (заборгованість за червень 2019 року), з вересня 2019 року (заборгованість за липень 2019 року), з жовтня 2019 року (заборгованість за серпень 2019 року), з листопада 2019 року (заборгованість за вересень 2019 року), з грудня 2019 року (заборгованість за жовтень 2019 року).

Однак, позивачем при розрахунку інфляційних збитків не враховано вищевикладеного, та здійснено нарахуванням інфляційних втрат за червень 2019 року на заборгованість за травень 2019 року, за липень 2019 на заборгованість за червень 2019 року, за серпень 2019 року на заборгованість за липень 2019 року, за вересень 2019 року на заборгованість за серпень 2019 року, за жовтень 2019 року на заборгованість за вересень 2019 року та за листопад 2019 року на заборгованість за жовтень 2019 року. Крім того, з розрахунку позивача вбачається, що позивачем не було враховано, що у червні - серпні 2019 року індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Оскільки, позивачем неправильно визначено періоди нарахування інфляційних втрат, а суд, у відповідності до ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, та відповідно перевіряє розрахунки лише у межах визначених позивачем періодів, суд дійшов висновку про необґрунтованість розрахунку інфляційних втрат, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у сумі у сумі 596,69 грн.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд задовольняє частково позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Хутова Русана Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна (01032, м. Київ, БУЛЬВАР ТАРАСА ШЕВЧЕНКА, будинок 50-Г, ідентифікаційний код 19030825) заборгованість з орендної плати у сумі 58989,00 грн, пеню у сумі 4505,81 грн, штраф у сумі 1769,67 грн та судовий збір у розмірі 1896,52 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Дата складення повного тексту рішення: 22.01.2020.

Суддя О.В. Гулевець