ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.01.2020 Справа № 905/1920/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Харакоза К.С.,

секретар судового засідання (помічник судді) Колтак Т.М.,

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське", м.Покровськ, Донецька область,

до відповідача Державного підприємства «Торецьквугілля», м.Торецьк, Донецька область,

про витребування з чужого незаконного володіння та стягнення штрафних санкцій за порушення строків повернення товару зі зберігання,

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився,

від відповідача - не з`явився,

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське", м.Покровськ, Донецька область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача Державного підприємства «Торецьквугілля», м.Торецьк, Донецька область, про:

1) витребування від відповідача - ДП «Торецьквугілля», належне ТОВ «Краснолиманське» майно, а саме саморятівники ШСС-1П КS ДСТУ ЕN 13794-2005 у кількості 100 шт. переданих на відповідальне зберігання ДП «Торецьквугілля» на підставі договору № 1204/19 від 12.04.2019, та повернути його ТОВ «Краснолиманське»;

2) cтягнення з ДП «Торецьквугілля» на користь ТОВ «Краснолиманське» 285000,00 грн. штрафних санкцій за порушення строків повернення товару зі зберігання.

Ухвалою суду від 18.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 905/1920/19; справу №905/1920/19 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 11.11.2019 року; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов до 11.11.2019р.

15.11.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить суд зменшити розмір пені 285000,00грн. за порушення строків повернення товару зі зберігання на 50%, у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем.

27.11.2019 до суду від позивача надійшла заява про відмову від позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, з причини повернення майна відповідачем в добровільному порядку, та закриття провадження по справі 905/1920/19 в цій частині.

Представники позивача, відповідача в судове засідання 15.01.2020 року не з`явилися.

Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, господарський суд встановив наступне.

26.03.2019 р. у власність ТОВ «Краснолиманське» було придбано 500 саморятівників ШСС-1П КS ДСТУ ЕN 13794-2005, 100 з яких на суму 950 000,00 грн. відповідно до договору від 12.04.2019 р. № 1204/19 та акту прийому-передачі майна на відповідальне зберігання від 12.04.2019 р. було передано на відповідальне зберігання ДП «Торецьквугілля».

За змістом п. 2.1.5 договору від 12.04.2019, зберігач зобов`язаний у випадку припинення дії цього договору, за вимогою поклажодавця повернути останньому весь товар зі зберігання протягом 2 робочих днів.

За порушення строків повернення товару зі зберігання зберігач зобов`язується сплатити поклажодавцю, за його вимогою, пеню в розмірі 0,5 % від вартості несвоєчасно повернутого товару за кожну повну добу затримки (п. 5.4 договору).

Відповідно до п.9.1 договору №1204/19 від 12.04.2019 року, він набирає сили з моменту підписання сторонами і діє до 30 липня 2019р., але у всякому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Договір підписаний представниками сторін, скріплений їх печатками.

Листами від 27.08.2019 та 05.09.2019 позивач звертався до відповідача з повідомленням про намір забрати належне йому майно зі зберігання.

В листі №62/563 від 10.09.2019 Державне підприємство «Торецьквугілля» повідомило позивача про неможливість вчасно повернути майно, яке у нього зберігається за договором №1204/19 від 12.04.2019, та просив продовжити термін зберігання.

16.09.2019 р. на адресу відповідача втретє направлено листа, з вимогою повернути належне позивачу майно.

З наданих суду документів вбачається, що відповідач, на момент звернення позивача до суду з даним позовом, належним чином не виконав свої договірні зобов`язання щодо повернення майна, переданого на зберігання.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського кодексу України, яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Із суті позовних вимог вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права на повернення речей, переданих на зберігання відповідачу, шляхом подання віндикаційного позову.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона, зберігач, зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною, поклажодавцем, і повернути її поклажодавцеві у схоронності Предметом договору зберігання можуть бути, як правило, рухомі речі, визначені індивідуальними ознаками, які не переходять у власність зберігача, і в окремих випадках на зберігання можуть передаватися речі з родовими ознаками.

Згідно зі статтею 937 Цивільного кодексу України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Статтею ст. 938 ЦК України передбачено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Як зазначалось вище позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення товару, однак зберігач всупереч умовам договору товар позивачу не повернув.

Відповідно до статті 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Аналогічний обов`язок відповідача як зберігача за договором повернути майно на вимогу поклажодавцю передбачений і умовами пункту 2.1.5 договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 949 вищезазначеного Кодексу зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

З наведеного слідує, що вимога позивача про витребування від ДП «Торецьквугілля» належного ТОВ «Краснолиманське» майна є правомірною та обґрунтованою.

27.11.2019 до суду від позивача надійшла заява про відмову від позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, з причини повернення відповідачем спірного майна в добровільному порядку, та закриття провадження по справі 905/1920/19 в цій частині.

Розглянувши заяву представника позивача щодо відмови від частини позовних вимог, суд враховує таке.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

У частині 6 ст. 46 ГПК України визначено, що суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Враховуючи те, що дії законного представника не суперечать інтересам особи, яку він представляє, щодо відмови від частини позовних вимог, а сааме щодо витребування майна за договором зберігання, суд приймає часткову відмову від позову, у зв`язку з чим провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Розглядаючи другу позовну вимогу про стягнення з ДП «Торецьквугілля» на користь ТОВ «Краснолиманське» 285000,00 грн. штрафних санкцій за порушення строків повернення товару зі зберігання, нарахованих за період з 02.08.2019 по 30.09.2019, суд враховує наступне.

Статтею 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За положеннями статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Таким чином, порушення відповідачем зобов`язання з повернення товару в установлений договором строк є підставою для застосування до останнього штрафної санкції у вигляді пені.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Правочин щодо забезпечення зобов`язання, у т.ч. неустойкою, вчиняється в письмовій формі (ч. 1ст. 547 Цивільного кодексу України).

Частинами 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України).

Згідно п. 5.4 Договору, за порушення строків повернення товару зі зберігання зберігач зобов`язується сплатити поклажодавцю, за його вимогою, пеню в розмірі 0,5 % від вартості несвоєчасно повернутого товару за кожну повну добу затримки.

Господарським судом перевірено розрахунок пені, наданий позивачем, за період з 02.08.2019 по 30.09.2019 на суму 285000,00 грн та встановлено його арифметично вірним.

Разом з цим, у відзиві на позовну заяву, відповідач просив суд зменшити розмір пені за порушення строків повернення товару зі зберігання на 50%, у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем. В обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені відповідачем до матеріалів справи додані: довідка щодо заборгованості із заробітної плати перед працівниками ДП «Торецьквугілля» станом на 01.10.2019, баланс (звіт про фінансовий стан ) на 30.09.2019, звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 9 місяців 2019, розшифровка кредиторської заборгованості по ДП «Торецьквугілля» на 01.10.2019.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2019 у справі №916/2268/18 та від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги скрутний фінансовий стан ДП «Торецьквугілля», незадовільні фінансові результати роботи підприємства, наявність заборгованості із заробітної плати працівникам останнього, суд дійшов висновку задовольнити клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу на 50% до 142500,00грн.

При розподілі судових витрат суд враховує наступне.

Позивач звернувся до суду із 1 вимогою немайнового та 1 вимогою майнового характеру, за якими було сплачено судового збору 1921,00 грн. та 4275,00 грн. відповідно.

Враховуючи положення статті 129 ГПК України, суд дійшов висновку про те, що витрати по сплаті судового збору в розмірі 4275,00 грн. за вимогу про стягнення штрафних санкцій покладаються на Державне підприємство «Торецьквугілля» з огляду на те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 42, 46, 86, 123, 129, 130, 191, 210, 231, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське", м.Покровськ, Донецька область, до відповідача Державного підприємства «Торецьквугілля», м.Торецьк, Донецька область, про витребування з чужого незаконного володіння та стягнення штрафних санкцій за порушення строків повернення товару зі зберігання, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» (85200, Донецька область, м.Торецьк, вул. Дружби, 19; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" (84310, Донецька область, м.Покровськ, м.Родинське, ДП «ВК «Краснолиманська»; ) штрафних санкцій за порушення строків повернення товару зі зберігання в сумі 142500,00грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 4275,00 грн.

Провадження у справі в частині витребування від відповідача - Державного підприємства «Торецьквугілля», належне Товариству з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» майно, а саме саморятівники ШСС-1П КS ДСТУ ЕN 13794-2005 у кількості 100 шт. переданих на відповідальне зберігання ДП «Торецьквугілля» на підставі договору № 1204/19 від 12.04.2019, та повернення його ТОВ «Краснолиманське», - закрити.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

В судовому засіданні 15.01.2020 складено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.01.2020.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя К.С. Харакоз