РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.01.2020Справа № 910/16084/19

За позовом Фермерського господарства "АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ"

до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу"

про стягнення 65 091,79 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мухіна Я.І.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство "АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (відповідач) про стягнення 65 091,79 грн на підставі Договору поставки № 6 від 13.02.2019, з яких: 53 280,00 грн основного боргу, 9 362,67 грн пені, 1 063,84 грн 3% річних та 1 385,28 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем обов`язку з оплати поставленого позивачем товару згідно видаткової накладної № 14 від 01.03.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2019 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

02.12.2019 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечував.

17.12.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив про необгрунтованість та безпідставність позиції відповідача. Позивач також зазначив про правомірність, обгрунтованість та доведеність позовних вимог.

17.12.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про понесення ФГ «АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ» додаткових судових втрат у майбутньому.

У відзиві відповідач з урахуванням наявності спірних питань, для всебічного та повного з`ясування обставин справи, просив суд в порядку ч. 5 ст. 252 ГПК України здійснювати розгляд справи з викликом сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2019 відмовлено у задоволенні клопотання Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" про розгляд справи № 910/16084/19 в судовому засіданні з викликом сторін.

Ознайомившись з поясненнями відповідача, викладеними ним у відзиві на позовну заяву та долученими до нього доказами, суд дійшов висновку про необхідність витребування додаткових доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2019 витребувано у відповідача Положення про Волинську філію Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", довіреність на підставі якої діяв Романчук С.А. 13.02.2019 та 01.03.2019 при підписанні Договору поставки № 6 від 13.02.2019 та станом на час підписання видаткової накладної № 14 від 01.03.2019 та встановлено відповідачу строк для подання доказів до 04.01.2020.

Відповідач не надав суду докази, витребувані ухвалою суду від 20.12.2019 № 910/16084/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив на позовну заву, відповідь на відзив та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до стст 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

13.02.2019 між Фермерським господарством "АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ" (постачальник, позивач) та Державним підприємством "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (покупець, відповідач) було укладено Договір поставки № 6 (далі - Договір або Договір № 6 від 13.02.2019), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність (повне господарське відання), а покупець належним чином прийняти і оплатити наступний товар:

1.1.1 Найменування (із вказівкою виготовлювача) - калій хлористий, гранульований.

1.1.2 Одиниця виміру - тонна.

1.1.3 Ціна за одиницю - 11 100,00 грн.

1.1.4 Кількість - 1,50.

1.1.5 а) вартість всієї партії товару - 16 650,00 грн; б) податок на додану вартість - 2 775,00 грн; в) разом до сплати - 16 650,00 грн.

Пунктом 2.7 Договору сторони погодили, що оплата здійснюється на підставі безпосередньо даного Договору чи видаткової накладної, що зазначається в призначенні платежу покупцем. Підставою для оплати також може бути рахунок-фактура, виставлений постачальником. Покупець вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань у випадку неоплати товару у строки, визначені цим Договором чи Специфікацією (ями) не залежно від того, чи виставлявся постачальником рахунок-фактура.

Покупець зобов`язується сплатити вартість товару у строки, вказані у рахунку, а у випадку, коли рахунок не виставлявся, у день отримання товару згідно видаткових накладної, якщо у Специфікації не вказано інше. Днем оплати вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 2.8 Договору).

Пунктом 4.2 Договору сторони погодили, що, у разі невиконання покупцем своїх зобов`язань щодо своєчасного здійснення оплати за поставлений товар/партію товару, покупець сплачує постачальнику штрафну санкцію у розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, вірогідними (ст. 76-79 ГПК України).

Згідно із ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Як визначено ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналіз умов укладеного між сторонами Договору № 6 від 13.02.2019 свідчать про те, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а тому саме він та відповідні положення статей параграфів 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та параграфа 1 глави 30 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначають права та обов`язки сторін зі здійснення передбаченої договором поставки товару та її оплати.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

По матеріалам справи судом встановлено, що на виконання умов Договору № 6 від 13.02.2019 позивачем на підставі видаткової накладної № 14 від 01.03.2019 було здійснено поставку товару на загальну суму 53 280,00 грн.

Матеріали справи містять відзив, поданий відповідачем 02.12.2019 через відділ діловодства суду, зі змісту якого вбачається, що, на думку представника відповідача, надана позивачем видаткова накладна № 14 від 01.03.2019 не може слугувати належним первинним документом, що підтверджує наявність господарської операції.

Суд відхиляє зазначене твердження відповідача як безпідставне та необгрунтоване з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Статтею 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

З огляду на те, що наявна в матеріалах справи видаткова накладена № 14 від 01.03.2019 належним чином оформлена, містить підписи уповноважених представників сторін та скріплена їх печатками, вона приймається судом у якості належного доказу по справі, що підтверджує факт поставки позивачем товару на загальну суму 53 280,00 грн та прийняття цього товару відповідачем без зауважень по кількості та якості.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п 2.8 Договору, покупець зобов`язується сплатити вартість товару у строки, вказані у рахунку, а у випадку, коли рахунок не виставлявся, у день тримання товару згідно видаткових накладної.

Враховуючи зазначені положення та те, що рахунок не виставлявся, відповідач був зобов`язаний сплатити позивачу 53 280,00 грн вартості товару у день отримання товару згідно видаткової накладної, тобто 01.03.2019.

Проте, як зазначає позивач у позовній заяві, у встановлений Договором строк, відповідач не виконав свої зобов`язання та не здійснив оплату за поставлений товар, чим порушив умови Договору № 6 від 13.02.2019.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з своєчасної оплати поставленого згідно Договору № 6 від 13.02.2019 товару, позивач звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва про стягнення з відповідача 65 091,79 грн на підставі Договору поставки № 6 від 13.02.2019, з яких: 53 280,00 грн основного боргу, 9 362,67 грн пені, 1 063,84 грн 3% річних та 1 385,28 грн інфляційних втрат.

Оскільки факт поставки товару позивачем та його прийняття відповідачем підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, встановлений строк остаточного розрахунку сплинув, а доказів оплати вартості товару суду не надано, позовна вимога про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 53 280,00 грн підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву відповідачем також зазначено про те, що ДП «ЦСЕНСМ» не замовляло та не погоджувало придбання у позивача товарів, а саме калію хлористого в біг-бегах код УКТ ЗЕД 3104 20 50 00 в кількості 4,8 тон на суму 53280,00 грн в т.ч. ГІДВ відповідно до Договору поставки № 6 від 13.02.2019 та видаткової накладної № 14 від 01.03.2019, про що стверджує позивач.

ДП «ЦСЕНСМ» з`ясовано, що зазначений договір підписано представником ДП «ЦСЕНСМ» директором Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ» Романчуком Сергієм Анатолійовичем, якого 09.09.2019 звільнено на підставі п. 2 ст. 40 КзпП України (Наказ ДП «ЦСЕНСМ» від 09.09.2019 № 125-к/тр).

Відповідно до установчих документів ДП «ЦСЕНСМ», п. 4.8 Порядку ведення договірної роботи державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», затвердженого наказом № 68 від 22.08.2018, положень ЦК України, договір від імені ДП «ЦСЕНСМ» може бути укладений директором філії виключно на підставі довіреності, виданої Генеральним директором ДП «ЦСЕНСМ».

Генеральним директором ДП «ЦСЕНСМ» надано довіреність Директору Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ» Романчуку С.А. № 61/05-19-1 від 27.05.2019, якою, зокрема, надано право підписувати з юридичними та фізичними особами угоди для забезпечення діяльності Філії на суму не більше 20 000,00 гривень на рік. Для укладення господарських договорів, на суму що перевищує 20 000,00 грн на рік надаються разові індивідуальні довіреності.

Генеральним директором ДП «ЦСЕНСМ» погодження директору Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ» Романчуку С.А. на укладення договору в спрощеній формі на придбання зазначених в позові товарів не надавалося.

Директор Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ» Романчук С.А. при укладенні зазначеного договору з ФГ «Агроінвест-Топилище», незважаючи на обсяг його повноважень, як представника ДП «ЦСЕНСМ», чітко викладених в Довіреності, вийшов за межі наданих йому ДП «ЦСЕНСМ» повноважень.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшо висновку, що посилання відповідача з приводу того, що спірний договір від імені його підприємства укладений директором Волинської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" з перевищенням наданих тому повноважень та у зв`язку з чим є недійсним є безпідставними, оскільки доказів визнання цього договору, який у силу вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України є оспорюваним, в установленому порядку недійсним не надано.

Крім того, суд звертає увагу на те, що з метою підтвердження обставин, викладених відповідачем у відзиві, ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2019 судом було витребувано у відповідача Положення про Волинську філію Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", довіреність на підставі якої діяв Романчук С.А. 13.02.2019 та 01.03.2019 при підписанні Договору поставки № 6 від 13.02.2019 та станом на час підписання видаткової накладної № 14 від 01.03.2019 та встановлено відповідачу строк для подання доказів до 04.01.2020.

Однак, у встановлений судом строк витребувані докази відповідачем надані не були.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

З огляду на недоведеність відповідачем обставин, викладених у відзиві, суд дійшов висновку про відхилення вищезазначених заперечень відповідача як безпідставних та необгрунтованих.

Щодо вимог позивача про стягнення 1 385,28 грн інфляційних втрат за період з 02.03.2019 по 31.10.2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищенаведеного, суд, здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» перевірку заявленої до стягнення суми інфляційних нарахувань встановив, що інфляційні збитки за вказані позивачем періоди складають 905,76 грн.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 385,28 грн інфляційних нарахувань підлягають частковому задоволенню в сумі 905,76 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних в сумі 1 063,84 грн за періоди з 02.03.2019 по 31.10.2019.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» перевірку заявленої до стягнення суми 3% річних в розмірі 1 063,84 грн, виходячи з встановленого періоду, з якого відповідач є таким, що прострочив, та з урахуванням визначеного позивачем у розрахунку періоду нарахування, суд дійшов висновку, що сума 3% річних, розрахована позивачем, не суперечить нормам чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню повністю в сумі 1 063,84 грн 3% річних.

Щодо вимог позивача про стягнення 9 362,67 грн пені за період з 02.03.2019 по 02.09.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом враховано роз`яснення, надані господарським судам у п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, а саме: щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Згідно п. 4.2 Договору сторони узгодили, що, у разі невиконання покупцем своїх зобов`язань щодо своєчасного здійснення оплати за поставлений товар/партію товару, покупець сплачує постачальнику штрафну санкцію у розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Отже, укладеним між сторонами Договором № 6 від 13.02.2019 не передбачено більшу тривалість періоду нарахування пені, ніж встановлено ч. 6 ст. 232 ГК України.

Судом встановлено, що прострочення з оплати вартості поставленого товару в спірному випадку виникло з 02.03.2019. Отже, нарахування пені у даному випадку можливе за період 6 місяців з 02.03.2019.

Проте, позивач заявив до стягнення з відповідача пеню за період з 02.03.2019 по 02.09.2019, останній день якого фактично знаходиться поза межами 6-ти місячного терміну, визначеного приписами ч. 6 ст. 232 ГК України.

З огляду на зазначене, вірним періодом нарахування пені є період з 02.03.2019 по 01.09.2019.

З урахуванням вищенаведеного, суд за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» здійснивши власний розрахунок пені за період з 02.03.2019 по 01.09.2019, встановив, що вірною сумою пені є 9 803,52 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням зазначеного, вимоги позивача про стягнення з відповідача 9 362,67 грн пені підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 9 362,67 грн.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 1 921,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

Згідно ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, виходячи з аналізу ст. 126 Господарського процесуального кодексу України можливе покладення на сторони у справі судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Так, матеріали справи містять: копію Договору № 03-10-2019/3 від 03.10.2019 про надання адвокатських послуг (правової допомоги), копію Акту від 03.10.2019 прийому-передачі документів відповідно до Договору № 03-10-2019/3 від 03.10.2019 про надання адвокатських послуг (правової допомоги), копію Акту від 31.10.2019 здачі-приймання виконаних робіт (послуг) щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) згідно Договору № 03-10-2019/3 від 03.10.2019 про надання адвокатських послуг (правової допомоги), копію платіжного доручення № 663 від 31.10.2019 на суму 3 000,00 грн, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3888 від 29.10.2009, Витяг з Єдиного Реєстру адвокатів України стосовно адвоката Грищенка Олександра Миколайовича.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Відтак, з огляду на викладене вище, враховуючи надані позивачем докази щодо правомірності стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, категорію справи та розмір таких витрат, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковоу задоволенню.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та часткове задоволення позову, судовий збір у сумі 1 906,84 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 977,90 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, буд. 8; ідентифікаційний код 37884028) на користь Фермерського господарства "АГРОІНВЕСТ-ТОПИЛИЩЕ" (45341, Волинська обл., Іваничівський район, с. Топилище; ідентифікаційний код 34626298) 53 280,00 грн (п`ятдесят три тисячі двісті вісімдесят гривень 00 коп.) основного боргу, 9 362,67 грн (дев`ять тисяч триста шістдесят дві гривні 67 коп.) пені, 1 063,84 грн (одну тисячу шістдесят три гривні 84 коп.) 3% річних, 905,76 грн (дев`ятсот п`ять гривень 76 коп.) інфляційних втрат, 1 906,84 грн (одну тисячу дев`ятсот шість гривень 84 коп.) судового збору та 2 977,90 грн (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім гривень 90 коп) витрат на професійну правничу допомогу.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (чч 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені стст 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 27.01.2020.

Суддя Гумега О.В.