ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року Справа № 918/574/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо торгівельне підприємство "Агропереробка" на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2019 у справі №918/574/19 (суддя Качур А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин", (м. Київ, вул. Волинська, буд. 48/50, офіс 506)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо - торгівельне підприємство "Агропереробка", (Рівненська область, Рівненький район, село Велика Омеляна, вул. Ярослава Гашека, 120)

про розірвання договору №28/09-2018 від 01.11.2018 та стягнення боргу в сумі 142010,24 грн.

за участю представників сторін:

позивача Чорна О.В. ордер №674411 від 06.12.2019;

відповідача Шевчук Г.Є. довіреність №1 від 19.12.2019;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.10.2019 у справі №918/574/19 закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення 60000,00 грн. основної заборгованості; розірвано договір від 01 листопада 2018 року №28/09-2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин" та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельне підприємство "Агропереробка"; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельне підприємство "Агропереробка" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин" 39719,14 грн. заборгованості, 30898,55 грн. пені, 2953,74грн. 3% річних, 5891,32грн. інфляційних втрат та 4051,15 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо - торгівельне підприємство "Агропереробка" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині розірвання договору від 01 листопада 2018 року №28/09-2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин" та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельне підприємство "Агропереробка" та постановити нове рішення у відповідній частині про відмову у задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що судом не враховано, що згідно з Розділом 7 Договору підряду №28/09-2018 від 01.11.2018 позивач як підрядник виконавши замовлені роботи гарантував відповідачу їх якість протягом 3 (трьох) років з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі виконаних робіт, й у такий спосіб взяв на себе зобов`язання з усунення недоліків (дефектів) зумовлених використанням неякісних матеріалів, відступом від проектної документації, порушенням чинних норм і правил, іншими порушеннями, допущеними з його вини. Станом на день прийняття оскаржуваного судового рішення гарантійний строк ще не закінчився, а відтак розірвавши Договір підряду №28/09-2018 від 01.11.2018 суд, всупереч ст.884 ЦК України, позбавив відповідача права на пред`явлення у майбутньому вимог (претензій) пов`язаних із гарантійними випадками, а позивача - позбавив зобов`язань по їх усуненню.

Позивач в суді не довів, а суд першої інстанції не дослідив чи дійсно часткове невиконання відповідачем грошового зобов`язання є істотним, щоб виникла підстава на розірвання договору і задовольнив позов з формальних підстав не надавши правової оцінки істотності порушення, без встановлення факту шкоди, завданої цим порушенням та істотності різниці між тим, що позивач отримав від цієї угоди, а на що розраховував.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №918/574/19/5199/19 від 22.11.2019 матеріали справи №918/574/19 витребувано у Господарського суду Рівненської області.

28.11.2019 матеріали справи №918/574/19 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2019 у справі №918/574/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо торгівельне підприємство "Агропереробка" на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2019 у справі №918/574/19, розгляд апеляційної скарги призначено на "21" січня 2020 року о 10:30 год. Запропоновано позивачу - у строк до 28.12.2019 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів відповідачу.

Матеріалами справи стверджується, що ухвалу суду від 03.12.2019 у справі №918/574/19 було отримано учасниками справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

02.01.2020 на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов від Товариства з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин" відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав викладених у ньому, позивач заперечив доводи апеляційної скарги, просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин", а рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2019 у справі №918/574/19 залишити без змін.

В судове засідання 21.01.2020 з`явилися представники позивача та відповідача, які повністю підтримали вимоги, доводи та заперечення, викладені відповідно в апеляційній скарзі і у відзиві та надали усні пояснення щодо суті спору.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві, стосовно дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

01 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин" (позивач, підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо- торговельне підприємство "Агропереробка" (відповідач, замовник) було укладено договір підряду за №28/09-2018 (надалі - договір), відповідно до предмету якого в порядку та на умовах визначених цим договором, підрядник взяв на себе зобов`язання своїми силами, матеріалами та на свій ризик, виконати роботи по влаштуванню покриття з фігурних елементів мощення (ФЕМ) (надалі - "роботи") на об`єкті замовника за адресою: 35360, Рівненська область, Рівненський район, с . В. Омеляна, вул. Я. Гашека, 120 (надалі - об`єкт) відповідно до погодженої сторонами план-схеми та в обумовлений договором строк, а замовник зобов`язався прийняти належним чином виконані роботи та сплатити їх вартість на умовах договору.

Склад та обсяги робіт сторони визначили на підставі погодженої сторонами договірної ціни (додаток № 1 до договору) (п. 1.2. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору, сторони погодили, що загальний строк виконання підрядником робіт складає зазначений в додатку №3 графік виконання робіт, та складає 60 днів, та буде дійсний за умови виконання замовником п. 2.2. договору (проведення замовником авансування робіт, передбачених договором, за умови настання (стабілізації) погодних умов необхідних для якісного виконання робіт, передачі замовником матеріалу, поставка якого була покладена на нього згідно умов цього договору.

Пунктом 4.2.1. договору, передбачено, що перший (авансовий) платіж проводиться замовником в п`ятиденний термін, після підписання договору, в розмірі 1 128 930,22 грн.

Відповідно до пункту 3.3.4. договору замовник взяв на себе зобов`язання сплатити вартість виконаних підрядником робіт у порядку та в обсягах, передбачених розділом 4 договору.

Згідно з умовами пункту 4.2. договору, якщо інше не передбачено специфікаціями та/або додатковими угодами до цього договору, фінансування та оплата робіт здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника.

Пунктом 4.2.2. договору сторони встановили, що остаточний розрахунок замовник здійснює протягом 7 (семи) календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання виконаних будівельних робіт (КБ-2В) та виконавчої схеми.

Згідно з положеннями пункту 3.2.3. договору у разі систематичного невиконання замовником умов цього договору, підрядник має право на розірвання договору та стягнення штрафних санкцій, передбачених договором.

Пунктом 8.1.2. договору сторони встановили відповідальність замовника за порушення грошових зобов`язань. Так, за несвоєчасну оплату виконаних робіт, замовник сплачує на користь підрядника пеню в розмірі 0,1 % від вартості виконаних та неоплачених робіт за договором, за кожний новий день затримки.

Позивач зазначає, що замовником лише частково було виконано свої зобов`язання за договором.

Зокрема, до 23 листопада 2018 року, відповідачем було проведено оплати на загальну суму 610 000 грн. 00 коп., а саме: 02.11.2018 року - 260 000,00 грн.; 09.11.2018 року - 100 000,00 грн.; 12.11.2018 року - 150 000,00 грн.; 23.11.2018 року - 100 000,00 грн.

Також позивач зазначає, що незважаючи на неповне та несвоєчасне фінансування за договором, та враховуючи усні прохання замовника, підрядник приступив до виконання робіт за договором та частково виконав їх, на підтвердження чого 18 грудня 2018 року між сторонами, в порядку визначеному Договором, було підписано акт приймання-передачі виконаних робіт № 1 (у формі КБ-2В) на загальну суму 859 719,14 грн.

Надалі відповідач сплатив позивачу 150 000,00 грн. (15 лютого 2019 року 50 000,00 грн., 01 березня 2019 року 50 000,00 грн. та 03 червня 2019 року 50 000,00 грн.).

Таким чином загальна сума оплат, проведених відповідачем становить 760 000,00 грн., а отже вартість неоплачених робіт станом на час звернення з позовом становила 99 719,14 грн.

Враховуючи прострочення відповідачем грошового зобов`язання, керуючись положеннями пункту 8.1.2. договору позивач нарахував відповідачу 30 898,55 грн. пені.

Також, керуючись положеннями статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу 2 953,74 грн. 3% річних та 5 891,32 грн. інфляційних втрат.

Зазначені вище обставини стали підставою для звернення до суду з позовом про розірвання договору №28/09-2018 від 01.11.2018 та стягнення з відповідача боргу в сумі 142010,24 грн.

Під час провадження у даній справі відповідачем проведено часткову оплату в загальній сумі 60 000,00 грн. (13 вересня 2019 року на суму 20 000,00 грн., 16 вересня 2019 року на суму 40 000,00 грн.).

Судом першої інстанції закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення 60000,00 грн. основної заборгованості.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що, як вбачається із тексту апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції відповідачем оскаржується лише в частині розірвання договору від 01 листопада 2018 року №28/09-2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин" та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельне підприємство "Агропереробка", в іншій частині судове рішення не оскаржується, а тому згідно з ч.1ст.269 ГПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У відповідності до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управленої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в т.ч. розірвання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

Відповідний висновок також міститься зокрема у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі №910/16750/18, від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17.

Умовами договору від 01 листопада 2018 року №28/09-2018 визначено, що договір набирає чинності з моменту підписання та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п.10.5 договору).

Згідно з умовами статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Як вбачається із матеріалів справи, 01 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин" (позивач, підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-торговельне підприємство "Агропереробка" (відповідач, замовник) було укладено договір підряду за №28/09-2018.

Відповідно до частин 1, 2 статті 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.

У розумінні наведеної норми основним предметом договору будівельного підряду є результат будівельних робіт - завершений будівництвом об`єкт або закінчені будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації на замовлення замовника.

З огляду на зазначене, колегією суддів встановлено, що на момент звернення позивача до суду договір є чинним.

Судом встановлено, що сторони обумовили у договорі право позивача, як підрядника, на розірвання договору у разі систематичного невиконання замовником умов цього договору (п.п. 3.2.3. договору).

Пунктом 4.2.1. договору, передбачено, що перший (авансовий) платіж проводиться замовником в п`ятиденний термін, після підписання договору, в розмірі 1 128 930,22 грн.

Відповідно до пункту 3.3.4. договору замовник взяв на себе зобов`язання сплатити вартість виконаних підрядником робіт у порядку та в обсягах, передбачених розділом 4 договору.

Згідно з умовами пункту 4.2. договору, якщо інше не передбачено специфікаціями та/або додатковими угодами до цього договору, фінансування та оплата робіт здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника.

Як встановлено судом та свідчать матеріали справи, замовником лише частково було виконано свої зобов`язання за договором. Так, відповідачем було здійснено перший (авансовий) платіж лише частково на суму 610 000 грн. 00 коп., а саме: 02.11.2018 року - 260 000,00 грн.; 09.11.2018 року - 100 000,00 грн.; 12.11.2018 року - 150 000,00 грн.; 23.11.2018 року - 100 000,00 грн., що свідчить про неналежне виконання відповідачем умов договору, а саме: несвоєчасне авансування робіт (порушення п.п. 4.2.1. та 2.2.1. договору); неповне авансування робіт (порушення п.п. 4.2.1. та 2.2.1. договору).

Незважаючи на неповне та несвоєчасне фінансування за договором, підрядник приступив до виконання робіт за договором та частково виконав їх, на підтвердження чого 18 грудня 2018 року між сторонами, в порядку визначеному договором, було підписано акт приймання-передачі виконаних робіт № 1 (у формі КБ-2В) на загальну суму 859 719,14 грн.

Пунктом 4.2.2. договору сторони встановили, що остаточний розрахунок замовник здійснює протягом 7 (семи) календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання виконаних будівельних робіт (КБ-2В) та виконавчої схеми.

Як свідчать матеріали справи, відповідач сплатив позивачу 150 000,00 грн. (15 лютого 2019 року 50 000,00 грн., 01 березня 2019 року 50 000,00 грн. та 03 червня 2019 року 50 000,00 грн.).

Таким чином загальна сума оплат, проведених відповідачем становить 760 000,00 грн., а отже вартість неоплачених робіт станом на час звернення з позовом становила 99 719,14 грн., що свідчить про несвоєчасність проведення відповідачем розрахунків за виконані роботи згідно акту приймання-передачі (п.п. 4.2.2 договору).

З огляду на встановлене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що вищевказані обставини свідчать саме про систематичність невиконання відповідачем умов договору, що в свою чергу дає підстави позивачу для розірвання договору на підставі п.п. 3.2.3. договору.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді скарги судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Щодо вимоги позивача про відшкодування йому витрат на професійну правову допомогу в сумі 10000,00грн. (а.с.169-171), колегія суддів зазначає наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Відповідно ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Так, у матеріалах справи міститься копія свідоцтва №7965/10 від 18.07.2019 про право на заняття Чорною Оксаною Василівною адвокатською діяльністю (а.с. 60).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом статті 126 Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача; розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз наведених норм статтей 126, 129 ГПК України дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Крім зазначеного у статті 126 ГПК України принципу змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є: верховенство права та пропорційність.

Згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже, з урахуванням викладеного, виходячи зі змісту статей 3, 11, 15 ГПК України, питання співмірності заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004, пункті 268 рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, заява N 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Правову позицію щодо застосування положень статей 126, 129 ГПК України Верховний Суд висловив, зокрема, у постановах від 03.05.2019 у справі №910/10911/18, від 14.05.2019 у справі № 922/576/18, від 29.05.2019 у справі №910/10483/18, від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, від 25.06.2019 №916/1340/18.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 цієї статті зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

В матеріалах справи міститься договір про надання правничої допомоги №1308/19-1 від 13.08.2019 укладений між Адвокатським бюром "Чорної Оксани" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин" (клієнт, позивач) (а.с. 56).

Також, 13.08.2019 між Адвокатським бюром "Чорної Оксани" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин" підписано додаток №2 до договору про надання правничої допомоги від 13.08.2019 (а.с. 174).

Адвокатське бюро згідно з договором про надання правничої допомоги №1308/19-1 від 13.08.2019 та додатком №2 до договору про надання правничої допомоги від 13.08.2019 визначило свої витрати в обсязі 10000,00 грн., а саме: правовий аналіз наданих клієнтом документів (вивчення документів, вивчення апеляційної скарга, консультації) - 2 000,00 (дві тисячі гривень 00 копійок), без ПДВ; складання та подача відзиву на апеляційну скаргу, за необхідності інших процесуальних документів - 4 000,00 (чотири тисячі гривень 00 копійок); участь в судових засіданнях - 4 000,00 (чотири тисяч гривень 00 копійок), без ПДВ.

Адвокатським бюро виставлено клієнту рахунок-фактуру №1/ГС (А) від 06 грудня 2019 року на суму 10 000,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення №1940 від 23 грудня 2019 року ТзОВ "Голд Мандарин" перерахувало на користь АБ Чорної Оксани 10 000,00 грн. в якості оплати за надані послуги згідно рахунок-фактуру №1/ГС (А) від 06 грудня 2019 року.

З огляду на зазначене, враховуючи норми ст.126, ст.129 ГПК України, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що заявлені позивачем до відшкодування витрати у сумі 10 000,00 грн. є співмірними зі складністю перегляду рішення в апеляційній інстанції, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому витрати на правову допомогу адвоката підлягають стягненню у повному обсязі.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо торгівельне підприємство "Агропереробка" на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2019 у справі №918/574/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торговельне підприємство "Агропереробка" (35360, Рівненська область, Рівненький район, село Велика Омеляна, вул. Ярослава Гашека, 120; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Голд Мандарин" (03151, м. Київ, вул. Волинська, буд. 48/50, офіс 506; ) 10 000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

3. Місцевому господарському суду видати судовий наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "27" січня 2020 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.