ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.01.2020 Справа № 905/2124/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Фероекс (; адреса: 69035, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України/вул. Михайла Гончаренка, буд. 66/5, кв. 42),

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Старокраматорський машинобудівний завод" (; адреса: 84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул. Конрада Гампера,буд. 2),

про: стягнення 58.263,68 грн., -

суддя Величко Н.В.

без виклику сторін

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Фероекс звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Старокраматорський машинобудівний завод" заборгованості у розмірі 58.263,68 грн., з яких: 48.700,02 грн. - основний борг, пеня - 8.265,33 грн., 3% річних - 727,58 грн. та 570,75 грн. - сума втрат від інфляції, крім того, судові витрати в сумі 1.921,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати поставленої продукції за договором поставки №21/2018 від 21.08.18 (видаткові накладні № РН-0000143 від 12.04.2019, № РН-0000164 від 24.04.2019).

На підтвердження позовних вимог надано суду: договір поставки №21/2018 від 21.08.2018; видаткові накладні: №РН-0000143 від 12.04.2019 та №РН-0000164 від 24.04.2019; рахунки-фактури: №СФ-000111 від 28.03.2019, №СФ-0000144 від 10.04.2019; довіреності на отримання товару № 1568 від 09.04.2019, № 1640 від 22.04.2019; товарно-транспортні накладні № 552 від 12.04.2019, № 573 від 24.04.2019; податкові накладні №33 від 12.04.2019, № 54 від 24.04.2019; акт звірки взаєморозрахунків, копії яких долучено до матеріалів справи.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 193, 218, 230, 231, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 536, 625, 712 Цивільного кодексу України.

З дотриманням приписів ст.6 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/2124/19 визначено суддю Величко Н.В.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 21.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 905/2124/19; визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; відповідачу встановлено строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання суду відзиву на позов; запропоновано позивачу у строк до п`яти днів з дня отримання відзиву надати суду відповідь на відзив (за наявності).

Така ухвала суду отримана позивачем 26.11.2019, відповідачем 26.11.2019, про що свідчать наявні в матеріалах справі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

09.12.2019 через канцелярію господарського суду Донецької області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №08/1342 від 04.12.2019, в якому останній визнає суму основного боргу за договором №21/2018 від 21.08.2018 у розмірі 48.700,02 грн.

До відзиву додано документи згідно переліку (правовстановлюючі та статутні документи підприємства), копії яких долучено до матеріалів справи.

Відповідь на відзив від позивача не надходила.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Фероекс як Постачальником (далі ТОВ «Фероекс», позивач) та Приватним акціонерним товариством "Старокраматорський машинобудівний завод" як Покупцем (далі ПрАТ «СКМЗ», відповідач) укладено Договір поставки № 21/2018 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. цього Договору Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором поставити ферроматеріали, надалі - продукція, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію.

Найменування (асортимент), ціна, кількість, строк поставки, загальна вартість, походження цієї продукції вказуються в специфікаціях, які додаються до договору і є його невід`ємною частиною (п.1.2 Договору).

У пункті 2.1 Договору сторони обумовили, що Постачальник постачає продукцію на адресу Покупця за договірними цінами, які вказуються в специфікаціях і є невід`ємною частиною договору.

Сума цього договору складається із загальної вартості зазначеної у специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору (п.2.2).

Згідно п. 2.5. Договору оплата вартості продукції здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника наступним чином: 50 % передплата протягом 10-ти банківських днів після підписання Договору, специфікації № 1 та всіх наступних специфікацій до цього договору та виставлення рахунку; 50 % - протягом тридцяти календарних днів від дати отримання продукції Покупцем.

Відповідно до п. 2.6 Договору постачальник зобов`язаний надати Покупцю податкову накладну, виписану належним чином відповідно до вимог Порядку заповнення податкової накладної, складену в електронній формі з дотриманням умов реєстрації в порядку, визначеному чинним законодавством України, електронним цифровим підписом уповноваженого платником особи та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних. Зареєстрована в ЄРПН електронна податкова накладна відразу передається в систему М.Є.Док за допомогою технічних засобів зв`язку.

Поставка продукції здійснюється на умовах СРТ склад Покупця згідно «Інкотермс-2010» (п.3.1 Договору).

Згідно з п.3.2. Договору Постачання продукції здійснюється протягом 5-ти робочих днів з моменту підписання специфікації та здійснення передплати 50%, якщо інше не обумовлено в специфікаціях до цього Договору.

Дострокове постачання допускається тільки за погодженням з Покупцем (п.3.3 Договору).

Датою поставки вважається дата фактичної передачі продукції (п.3.4 Договору).

Право власності на продукцію, що поставляється переходить до Покупця в момент отримання продукції від Постачальника, з наданням зазначених у п.3.5 документів (п.3.6 Договору).

У пункті 6.2. Договору сторони обумовили, що за прострочення оплати передбаченої п.2.5. Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно п.9.3 Договору, всі зміни і доповнення за цим договором можливі тільки за погодженням сторін і дійсні за умови, якщо вони здійснені у письмовій формі, підписані сторонами, і є його невід`ємною частиною, про що повинно бути зазначено в цих документах.

У пункті 9.11 Договору сторони обумовили, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2018.

Договір поставки № 21/2018 від 21 серпня 2018 року підписаний обома сторонами без розбіжностей та скріплений печатками обох підприємств.

Специфікації до цього договору сторонами не подавалось.

Докази внесення змін до цього договору сторонами не подавалось, в матеріалах справи відсутні.

За приписами ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору чи іншого правочину.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК України).

Таким чином, з огляду на наявні в матеріалах справи докази та наведені приписи чинного законодавства, договір поставки № 21/2018 від 21.08.2018 був чинним з моменту його підписання обома сторонами і діяв до 31.12.2018.

Протилежного сторонами не доведено.

Матеріали справи містять виписаний ТОВ Фероекс рахунок-фактуру № СФ-0000111 від 28.03.2019, замовлення договір № 21/2018 від 21.08.2018, одержувач ПрАТ «СКМЗ», назва товару Ферохром ФХ-800, кількість - 0,0900 тон, на загальну суму 4950,00 грн з ПДВ.

Доказів направлення та/або вручення такого рахунку відповідачу матеріали справи не містять, з матеріалів справи не вбачається.

Матеріали справи також містять виписаний ТОВ «Фероекс» рахунок-фактуру № СФ-0000144 від 10.04.2019, замовлення договір № 21/2018 від 21.08.2018, одержувач ПрАТ «СКМЗ», назва товару - чавун переробний чушка ДСТУ 3133-95 (ГОСТ 805-95), кількість - 3,5000 тон, на загальну суму 43.750,02 грн з ПДВ.

Доказів направлення та/або вручення такого рахунку відповідачу позивачем не надавалось, з матеріалів справи не вбачається.

Матеріали справи свідчать, що на підставі довіреності №1568 від 09.04.2019 представником ПрАТ «СКМЗ» Овчарук С.В. отримано від ТОВ «Фероекс» за рах.№ СФ-0000111 від 28.03.2019, видатковою накладною №РН-0000143 від 12.04.2019, товарно-транспортною накладною № 552 від 12.04.2019 товар - ферохром ФХ-800 кількістю 0,0900 тон на загальну суму 4950,00 грн з ПДВ.

На підставі довіреності №1640 від 22.04.2019 представником ПрАТ «СКМЗ» Іваніна В.В. отримано від ТОВ «Фероекс» за рах.№ СФ-0000144 від 10.04.2019, за видатковою накладною №РН-0000164 від 24.04.2019 та товарно-транспортною накладною № 573 від 24.04.2019 товар - чавун переробний чушка ДСТУ 3133-95 (ГОСТ 805-95) кількістю 3,5000 тон на загальну суму 43.750,02 грн.

Видаткові накладні підписані обома сторонами без заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що між сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб шляхом отримання відповідачем поставленого товару на підставі видаткових накладних №РН-0000143 від 12.04.2019 та №РН-0000164 від 24.04.2019, що не суперечить вимогам ст.181 Господарського кодексу України.

За приписами ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1, 6 ст.265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексу України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

В силу положень ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною п`ятою статті 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч.3 ст. 692 ЦК України).

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В матеріалах справи відсутні і сторонами не подавалось доказів наявності з боку відповідача претензій щодо найменування, кількості, якості товару, як не подавалось і доказів відмови від товару та повернення такого товару позивачу.

Таким чином, підписавши видаткові накладні відповідач погодився з найменуванням, кількістю, якістю та ціною такого товару.

Документального підтвердження проведення відповідачем повних чи часткових розрахунків за отриманий на підставі видаткових накладних №РН-0000143 від 12.04.2019 та №РН-0000164 від 24.04.2019 товар матеріали справи не містять.

Строк виконання відповідачем грошових зобов`язань наступив (згідно ч.1 ст.692 ЦК України, ст. 253, ч.5 ст.254 ЦК України) 15.04.2019 за накладною №РН-0000143 від 12.04.2019 (13.04.2019 вихідний день, субота) та 25.04.2019 за накладною №РН-0000164 від 24.04.2019.

Наявність боргу за отриманий товар у загальному розмірі 48.700,02 грн. відповідач не оспорює та визнає у відзиві на позовну заяву.

Враховуючи, що на час прийняття рішення у цій справі в матеріалах справи відсутні і сторонами не подавалось документального підтвердження повної чи часткової оплати заборгованості відповідача перед позивачем за отриманий товар, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у загальному розмірі 48.700,02 грн. суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що така заборгованість виникла на підставі саме договору № 21/2018 від 21.08.2018, оскільки, як було встановлено вище судом, вказаний договір поставки діяв до 31.12.2018 і припинив свою дію у зв`язку зі спливом строку, на який такий договір укладався. Доказів пролонгації цього договору у порядку та на умовах обумовлених ним матеріали справи не містять. Отже, у даному випадку має місце укладання сторонами договору поставки у спрощений спосіб шляхом отримання відповідачем від позивача товару на підставі видаткових накладних №РН-0000143 від 12.04.2019 та №РН-0000164 від 24.04.2019.

Позивач у позовній заяві просив суд стягнути з відповідача нараховані на підставі п.6.3 договору поставки № 21/2018 від 21.08.2018 пеню у розмірі 8265,33 грн. за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 Цивільного Кодексу України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 Цивільного Кодексу України).

В силу ст.216 Господарського Кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до ст.611 Цивільного Кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 цього Закону).

Враховуючи, що на момент виникнення спірних правовідносин (поставка товару за видатковими накладними №РН-0000143 від 12.04.2019 та №РН-0000164 від 24.04.2019) строк дії договору № 21/2018 від 21.08.2018 сплив (договір діяв до 31.12.2018), сплата пені за порушення строків оплати поставленого товару не встановлена законом, тому суд вважає, що розмір і базу нарахування пені сторонами не визначено, як наслідок, підстави для нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача пені відсутні.

Отже, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Як вбачається, позивачем на підставі ст.625 ЦК України розраховано та пред`явлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 727,58 грн. (у тому числі: за накладною №РН-0000143 від 12.04.2019 виходячи з боргу 2475,00 грн. (передплата 50%) за період з 12.04.2019 по 12.05.2019 та від боргу 4950,00 грн. за період з 13.05.2019 по 07.11.2019; за накладною №РН-0000164 від 24.04.2019 від боргу 21875,01 грн. (передплата 50%) за період з 25.04.2019 по 24.05.2019 та від боргу 43750,02 грн. за період з 25.05.2019 по 07.11.2019) та інфляційні втрати в сумі 570,75 грн. (у тому числі: за накладною №РН-0000143 від 12.04.2019 виходячи з боргу 2475,00 грн. (передплата 50%) за період з 12.04.2019 по 12.05.2019 та від боргу 4950,00 грн. за період з 13.05.2019 по 30.09.2019; за накладною №РН-0000164 від 24.04.2019 від боргу 21875,01 грн. (передплата 50%) за період з 01.05.2019 по 31.05.2019 та від боргу 43750,02 грн. за період з 01.09.2019 по 30.09.2019).

Частиною третьою статті 692 ЦК України встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право продавця (постачальника) у разі несвоєчасної оплати товару покупцем вимагати від останнього оплати товару та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (частина друга статті 536 ЦК України).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

З огляду на встановлені судом обставини та вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про помилковість та безпідставність наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних в частині бази нарахування та визначення періоду для розрахунку.

Як вже зазначалось судом, строк виконання відповідачем грошових зобов`язань наступив (згідно ч.1 ст.692 ЦК України, ст. 253, ч.5 ст.254 ЦК України) 15.04.2019 за накладною №РН-0000143 від 12.04.2019 (13.04.2019 вихідний день, субота) та 25.04.2019 за накладною №РН-0000164 від 24.04.2019.

Здійснивши перерахунок за допомогою калькулятору штрафів програмного комплексу «Ліга: Закон» пред`явлені до стягнення 3% річних з урахуванням визначеного позивачем кінцевого періоду для розрахунку, суд дійшов висновку, що обґрунтованими є вимоги у загальному розмірі 792,61 грн., з яких: 84,22 грн. - за накладною №РН-0000143 від 12.04.2019 виходячи з боргу 4950,00 грн. за період з 15.04.2019 по 07.11.2019; 708,39 грн. за накладною №РН-0000164 від 24.04.2019 виходячи з боргу 43750,02 грн. за період з 25.04.2019 по 07.11.2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Таким чином, оскільки позивачем пред`явлено до стягнення 3% річних в сумі 727,58 грн., що є меншим, ніж за підрахунком суду, тому суд задовольняє вимоги позивача в цій частині саме у пред`явленому до стягнення розмірі.

Щодо інфляційних.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. по справі №910/24266/16, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

За приписами ч.2 п.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума боргу яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.08.2019 по справі №905/1302/18.

Таким чином, за підрахунком суду, здійсненим за допомогою калькулятору штрафів програмного комплексу «Ліга: закон», з урахуванням визначеного позивачем кінцевого періоду для розрахунку, інфляційні складають: за накладною №РН-0000143 від 12.04.2019 виходячи з боргу 4950,00 грн. за період з травня по вересень 2019 року, індекс інфляції 1,000, інфляційне збільшення 0,42 (нуль цілих сорок дві сотих з від`ємним значенням), тобто має місце дефляція, заборгованість з урахуванням інфляційної складової 4949,58 грн.; за накладною №РН-0000164 від 24.04.2019 виходячи з боргу 43750,02 грн. за період з травня по вересень 2019 року, індекс інфляції 1,000, інфляційне збільшення 3,67 (три цілих шістдесят сім сотих з від`ємним значенням), має місце дефляція, заборгованість з урахуванням інфляційної складової 43746,35 грн.

Отже, позивач втрат від інфляції не поніс, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.13Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Тягар доказування (доведення обставин справи) покладається законом на сторону, яка висуває певні вимоги або заявляє заперечення. І в даному випадку цей обов`язок позивачем виконаний частково, оскільки ним не доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Відповідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 123, 129, 236-238, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Старокраматорський машинобудівний завод (; адреса: 84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул. Конрада Гампера,буд. 2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фероекс (; адреса: 69035, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України/вул. Михайла Гончаренка, буд. 66/5, кв. 42) основний борг в сумі 48700,02 грн. та судовий збір в сумі 1605,67 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області.

Повний текст рішення складено та підписано 17.01.2020.

Суддя Н.В. Величко