РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.01.2020Справа № 910/15561/19

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив ВТВ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люнет»

про стягнення 62 821,27 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Конструктив ВТВ» (надалі - ТОВ «Конструктив ВТВ») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люнет» (надалі - ТОВ «Люнет») про стягнення 62 821,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого на підставі договору поставки на умовах розстрочки платежу №05/07 від 05.07.2018 товару, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 40 736,51 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 17 050,18 грн., 3% річних у розмірі 1 449,77 грн. та інфляційних у розмірі 3 584,81 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

17.12.2019 через канцелярію суду від ТОВ «Люнет» надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач визнає суму основного боргу у розмірі 40 736,51 грн., проте заперечує проти стягнення штрафних санкцій з огляду на те, що пропущено строк позовної давності щодо нарахування пені та вона нарахована за термін понад один рік.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Положеннями ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

05.07.2018 між ТОВ «Конструктив ВТВ» (постачальник) та ТОВ «Люнет» (замовник) був укладений договір поставки на умовах розстрочки платежу №05/07 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставляти і передавати на умовах та у встановлені даним договором строки товар, а покупець зобов`язується приймати товар у власність і оплачувати його на умовах даного договору.

Згідно з п. 2.2 Договору розрахунки за товар здійснюються покупцем в національній валюті шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника наступним чином: відстрочка платежу в розмірі 40 000,00 грн. (сорок тисяч гривень) (кредитний ліміт) надається покупцю на термін 25 (двадцять п`ять) календарних днів з дати поставки партії товару.

Пунктом 2.3 Договору умови п. 2.2 цього договору не поширюються на продукцію торгівельної марки «KNAUF», яка поставляється на умовах 100% передплати на підставі окремих рахунків та видаткових накладних постачальника.

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 55 736,51 грн., що підтверджується видатковими накладними №1545/1 від 03.08.2018, №1675/2 від 28.08.2018, №1783/2 від 28.08.2018, №1809/1 від 28.08.2018, №1766/1 від 28.08.2018, №1711/1 від 28.08.2018 та №1753/1 від 28.08.2018.

Відповідачем частково оплачено поставлений позивачем товар у розмірі 15 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №158 від 10.12.2018 та №178 від 15.01.2019.

Спір у справі виник у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання із оплати поставленого на підставі Договору товару, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 40 736,51 грн.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (видаткові накладні №1545/1 від 03.08.2018, №1675/2 від 28.08.2018, №1783/2 від 28.08.2018, №1809/1 від 28.08.2018, №1766/1 від 28.08.2018, №1711/1 від 28.08.2018 та №1753/1 від 28.08.2018) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару згідно Договору на загальну суму 55 736,51 грн.

В свою чергу відповідачем частково оплачено поставлений позивачем товару на 15 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №158 від 10.12.2018 та №178 від 15.01.2019.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 2.2 Договору заборгованість відповідача за поставлений на підставі Договору товар становить 40 736,51 грн., а строк виконання грошового зобов`язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідачем позовні вимоги в частині основного боргу у розмірі 40 736,51 грн. визнано.

Відповідно до частини 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що подана заява відповідача про визнання позову підписана директором ТОВ «Люнет» Хомерікі М.Ш., що діяв на підстав статуту.

Згідно з частиною 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши повноваження представника відповідача на вчинення зазначеної дії, а також те, що вказана дія не суперечить законодавству та не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд приймає заяву відповідача про визнання позову, та визнає заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 40 736,51 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 17 050,18 грн., 3% річних у розмірі 1 449,77 грн. та інфляційних у розмірі 3 584,81 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 29.08.2018 по 04.11.2019.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.2.2 Договору передбачено, що у випадку прострочення оплати за поставлений товар покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від несплаченої вчасно суми за кожен день такого прострочення, до моменту повного виконання покупцем свого зобов`язання по оплаті.

Щодо твердження відповідача про сплив позовної давності стосовна заявленої позивачем пені суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 Цивільного кодексу України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що поставка товару відбулась 03.08.2018 на суму 19 795,82 грн. та 28.08.2018 на загальну суму 35 940,69 грн., тобто за умовами п. 2.2 Договору відповідач мав оплатити поставлений 03.08.2018 товар до 28.08.2018, а поставлений 28.08.2018 - до 24.09.2018, а відтак прострочення виконання грошового зобов`язання за поставлений 03.08.2018 товар почалось з 29.08.2018, а поставлений 28.08.2018 - з 25.09.2018, що дає підстави для висновку про сплив позовної давності 30.08.2019 та 26.09.2019 відповідно.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява направлена до суду засобами поштового зв`язку 04.11.2019, тобто пеня за період з 29.08.2018 по 03.11.2018 та з 25.09.2018 по 03.11.2018 заявлена поза межами позовної давності.

Згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 Цивільного кодексу України або іншими законами та відсутні поважні причини його пропуску, то у задоволенні позову в частині стягнення пені за період з 29.08.2018 по 03.11.2018 необхідно відмовити.

Разом з тим, за приписами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Крім того, з урахуванням положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України за поставкою яка відбулась 03.08.2018 правомірно нарахованою є пеня у строк до 28.02.2019, а за поставкою яка відбулась 28.08.2019 до 24.03.2019, відтак в даному випадку правомірним є стягнення з відповідача пені нарахованої за періоди з 04.11.2018 до 28.02.2019 та з 04.11.2018 до 24.03.2019 відповідно.

Здійснивши власний розрахунок, суд вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у загальному розмірі 5 551,64 грн. нараховану за періоди з 04.11.2018 до 28.02.2019 та 04.11.2018 до 24.03.2019.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши власний розрахунок з урахуванням встановлених строків прострочення, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 1 370,02 грн. та інфляційні у розмірі 3 468,00 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Люнет» на користь ТОВ «Конструктив ВТВ» заборгованості у розмірі 40 736,51 грн., пені у розмірі 5 551,64 грн. 3% річних у розмірі 1 370,02 грн. та інфляційних у розмірі 3 468,00 грн. В задоволенні інших позовних вимог (пеня у розмірі 11 498,54 грн., 3% річних у розмірі 79,79 грн. та інфляційні у розмірі 116,81 грн.) необхідно відмовити з викладених обставин.

Згідно із попереднім розрахунком судових витрат, позивач поніс витрати із сплати судового збору у розмірі 1 921,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу позивачу у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Частина 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 03.09.2019, укладений між Адвокатським об`єднанням «Лігал Солюшн Груп» та ТОВ «Конструктив ВТВ», ордер серії КС №655607 від 04.11.2019 та свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю №4424/10 від 20.01.2011.

В той же час, позивачем не надано доказів в підтвердження понесення ним реальних витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Згідно із ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №19/64/2012/5003, від 05.01.2019 у справі №906/194/18, від 19.02.2019 у справі №917/1071/18.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано доказів фактичного понесення ним витрат у розмірі 10 000,00 грн.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів понесення позивачем реальних витрат у розмірі 10 000,00 грн., суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив ВТВ» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Люнет» (04116, м. Київ, провулок Тбіліський, будинок 1; ідентифікаційний код 31956217) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Конструктив ВТВ» (03040, м. Київ, вул. Михайла Стельмаха, будинок 10-А, офіс 113; ідентифікаційний код 39080209) заборгованість у розмірі 40 736 (сорок тисяч сімсот тридцять шість) грн. 51 коп., пеню у розмірі 5 551 (п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят одна) грн. 64 грн., 3% річних у розмірі 1 370 (одна тисяча триста сімдесят) грн. 02 грн., інфляційні у розмірі 3 468 (три тисячі чотириста шістдесят вісім) грн. 00 грн. та судовий збір у розмірі 1 393 (одна тисяча триста дев`яносто три) грн. 62 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий