ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року Справа № 924/518/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Летичівське" на рішення господарського суду Хмельницької області від 30.09.2019 р. та додаткове рішення від 10.10.2019 р. у справі №924/518/19 (суддя Смаровоз М.В., повний текст рішення та додаткового рішення складено 18.10.2019 р.)

за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн"

до 1. приватного акціонерного товариства "Летичівське"

2. приватного підприємства агрофірми "Троя"

про стягнення солідарно 150000 грн. основного боргу, 160000 грн. штрафу, 234,25 грн. річних відсотків

та за зустрічним позовом приватного акціонерного товариства "Летичівське"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн"

про визнання недійсним договору позики

за участю представників:

позивача за первісним позовом - Кривошеєв М.В.,

відповідача 1 за первісним позовом - Слободянюк М.В., Савченко С.А.,

відповідача 2 за первісним позовом - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 30.09.2019 р. (повний текст складено 18.10.2019 р.) у справі №924/518/19 первісний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн" до приватного акціонерного товариства "Летичівське" та приватного підприємства агрофірми "Троя" задоволено частково. Стягнуто солідарно з приватного акціонерного товариства "Летичівське" та приватного підприємства агрофірми "Троя" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн" 150000 грн. основного боргу, 30000 грн. штрафу, 234,25 грн. річних відсотків. Також було стягнуто з приватного акціонерного товариства "Летичівське" та приватного підприємства агрофірми "Троя" по 1351, 75 грн. відшкодування судового збору, у решті первісного позову та зустрічному позові було відмовлено.

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову про визнання недійсним договору позики суд зазначив, зокрема, що посилання позивача за зустрічним позовом на те, що сума коштів, що є предметом правочину із заінтересованістю, перевищує певний відсоток вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, не може бути взято судом до уваги, оскільки оспорюваний правочин вчинено у 2019р., при цьому, в матеріалах справи відсутня відповідна остання (перед укладанням договору) річна фінансова звітність акціонерного товариства (тобто, за 2018р.). Позивач за зустрічним позовом, вказуючи на перевищення повноважень колишнім його керівником, не обґрунтував, яким чином таке перевищення може бути спричинене тими чи іншими винними діями відповідача за зустрічним позовом.

Крім того, позивач за зустрічним позовом, посилаючись на положення ст.ст. 234, 235 Цивільного кодексу України вважає, що договір позики №28/0219 від 28.02.2019р. носить всі ознаки правочину, що не є спрямованим на настання реальних наслідків для такого виду правочинів та дає всі підстави припускати, що вчинений для приховування іншого правочину. Проте, позивач за зустрічним позовом не зазначив, який саме правочин приховано сторонами, і чи настали юридично значущі наслідки за таким правочином. Таким чином, позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину.

З огляду на вищевикладене, враховуючи приписи ст. ст. 70, 71 Закону України "Про акціонерні товариства", ст. ст. 92, 234, 235, 241 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими, тому у зустрічному позові слід відмовити.

Окрім того, при частковому задоволені позовних вимог за первісним позов суд зазначив, що позивачем за первісним позовом договір позики № 28/02 від 28.02.2019р. (який є чинним) в частині надання 150000 грн. позики виконаний, відтак, внаслідок укладення правочину виник обов`язок передати позивачу за первісним позовом грошові кошти у визначені строки та у визначеній сумі. Однак, відповідач за первісним позовом в строк, обумовлений договором, не повернув кошти, тобто не виконав зобов`язань, що виникли на підставі договору (як станом на час звернення з позовом до суду, так і на момент вирішення спору). Беручи до уваги ст.ст. 525, 530, 625, 1046 Цивільного кодексу України, враховуючи встановлені судом факти та зміст позовних вимог, враховуючи наявність заборгованості, існуючої станом на час подання позову та на момент вирішення спору, у вигляді 150000 грн. основного боргу, 30000 грн. штрафу, 234,25 грн. річних відсотків, враховуючи зміст договору позики № 28/02 від 28.02.2019р. та договору поруки від 28.02.2019р., суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у частині стягнення з відповідачів солідарно 150000 грн. основного боргу, 30000 грн. штрафу, 234,25 грн. річних відсотків, у решті позов слід відмовити з огляду на його безпідставність (зокрема, через помилкове обрахування заявленого до стягнення штрафу).

Додатковим рішенням господарського суду Хмельницької області від 10.10.2019 р. (повний текст складено 18.10.2019 р.) у справі №924/518/19 заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн" про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 16500 грн. задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Летичівське" та приватного підприємства агрофірми "Троя" по 5000 грн. витрат на правничу допомогу, в іншій частині заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 6500 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням та додатковим рішенням, відповідач за первісним позовом, приватне акціонерне товариство "Летичівське", звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просив рішення господарського суду Хмельницької області від 30.09.2019р. та додаткове рішення від 10.10.2019р. у справі №924/518/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі, задоволити зустрічний позов та визнати недійним договір позики №28/02-19 від 28.02.2019р.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач за первісним позовом зазначає, зокрема, що спірний правочин містить ознаки удаваності та фіктивності, вчинений для приховання іншого правочину, а саме - дій спрямованих на заволодіння нерухомим майном та майновими активами ПАТ "Летичівське" та підписаний посадовою особою, у якої відсутній повний обсяг цивільної дієздатності на укладення подібних правочинів від імені відповідача за первісним позовом.

Зазначає, що матеріали справи не містять документів на підтвердження того що ОСОБА_1 був призначений на посаду директора ПАТ "Летичівське". Вказує, що з урахуванням положень ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", укладання договору позики мало бути узгоджено з відповідним компетентним органом акціонерного товариства шляхом прийняття таким органом рішення про надання згоди на вчинення правочину. Однак, такого рішення компетентним органом товариства не приймалось, а відсутність на момент укладення договору фінансової звітності за 2018 рік, доводить те, що підписання правочину одноособово виконуючим обов`язки директора ОСОБА_1. виконано з порушенням ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", що не було враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

Позивачем за первісним позовом було надано суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28.02.2019р. між публічним акціонерним товариством "Летичівське" (позичальником) та товариством з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн" (позикодавцем) було укладено договір позики № 28/02-19 (далі договір), відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець надає позичальнику позику - грошові кошти у розмірі, визначеному в пункті 2.1. цього договору, а позичальник зобов`язується повернути зазначені грошові кошти у визначений цим договором строк (т 1, а.с. 11-13).

Згідно із п. п. 2.1., 3.1. договору розмір позики, що надається, становить 800000 грн. Позика надається в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника, зазначений в даному договорі, за умов, передбачених в даним договором.

Відповідно до п. 3.2. договору позика надається частинами наступним чином: 150000 надається в строк до 05.03.2019р., решта позики 650000 грн. надається протягом 10 банківських днів з моменту укладення договору іпотеки приміщень позичальника, та відповідної реєстрації іпотеки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та за умови укладення з позичальником та державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами: 0:10:003:0083, 0:10:003:0082, 0:10:003:0081, 0:10:003:0080.

Згідно із п. 3.3. договору позика вважається наданою, в момент перерахування грошових коштів (частини грошових коштів в сумі 250000 грн.) на поточний рахунок позичальника, зазначених в даному договорі.

Як передбачено п. 4.1. договору позика надається у користування на строк по 01.05.2019р. включно.

Відповідно до п. п. 5.1., 5.2., 5.3. договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцю грошові кошти, отримані за даним договором у строк по 01.05.2019р. включно. Позика повертається в безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позикодавцю. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця.

Відповідно до п. 6.1. договору у випадку прострочення повернення коштів позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 20% від розміру позики, та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від розміру несвоєчасно повернутої суми позики за кожен день прострочення.

Згідно із п. 6.3. договору сторони домовилися, що термін нарахування для штрафних санкцій за договором становить три роки, термін позовної давності по стягненню штрафних санкцій встановлюється у три роки згідно із ст. 259 ЦК України.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту надання позикодавцем позики позичальнику (п. 9.1.).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо невідповідності нормам матеріального права рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору позики №28/0219 від 28.02.2019 року, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Статтею 97 ЦК України визначено, що управління товариством здійснюють його органи, Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

За змістом ч.1, 2 ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" рішення про надання згоди на вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину. Якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, рішення про надання згоди на вчинення такого правочину приймається загальними зборами за поданням наглядової ради.

Наведені положення законодавства узгоджуються з положеннями статуту ПАТ "Летичівське", відповідно до п. 11.3.23. якого до виключної компетенції загальних зборів належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої фінансової звітності. До виключної компетенції наглядової ради належить прийняття рішення про вчинення значних правочинів, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом правочину, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства (п. 12.5.33 статуту).

З аналізу положень ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" та п.п. 11.3.23, 12.5.33 статуту ПАТ "Летичівське" вбачається, що до значних правочинів відносяться правочини вартість майна або послуг яких перевищує 10 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства.

Враховуючи, що оскаржуваний договір позики укладено сторонами 28.02.2019 року, тому для здійснення оцінки того чи є вказаний правочин значним в розумінні ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" та п.п. 11.3.23, 12.5.33 статуту ПАТ "Летичівське", необхідно здійснити аналіз фінансової звітності ПАТ "Летичівське" за 2018 рік.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зауважує, що за приписами статей 13, 14, 73, 74, 164 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування тих обставин, на які, зокрема, позивач (позивач за зустрічним позовом) посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається саме на позивача, та цей обов`язок має бути реалізований ним в суді першої інстанції при звернені до суду з позовною заявою (зустрічною позовною заявою). У разі неможливості самостійно подати такі докази до позовної заяви (зустрічної позовної зави) додається клопотання про витребування доказів.

Однак, як вбачається з матеріалів справи до зустрічної позовної заяви (т.1, а.с. 61-66) позивачем за зустрічним позовом не було додано фінансового звіту ПАТ "Летичівське" за 2018 рік.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача за зустрічним позовом на те, що сума коштів, яка є предметом спірного правочину, перевищує певний відсоток вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, не підтверджена належними доказами, оскільки оспорюваний правочин вчинено у 2019р., при цьому, в матеріалах справи відсутня відповідна остання (перед укладанням договору) річна фінансова звітність акціонерного товариства (тобто, за 2018р.).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що договір позики було вчинено виконуючим обов`язки директора товариства, який взагалі не мав повноважень на укладення договорів від імені товариства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із наданого позивачем за первісним позовом протоколу засідання наглядової ради ПАТ "Летичівське" від 12.06.2017р. на посаду в.о. директора ПАТ "Летичівське" було призначено з 12.06.2017р. ОСОБА_1 з випробувальним терміном 6 місяців (т.1, а. с. 122). При цьому, вказаний протокол не містить жодних застережень щодо обмеження повноважень виконуючого обов`язки директора товариства.

Відповідно до наявної в матеріалах справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.06.2017р. керівником ПАТ "Летичівське" зазначено ОСОБА_1 (т.1, а.с. 121).

Судом апеляційної інстанції 20.01.2020 року було отримано втяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що станом на 28.02.2019 року (момент укладення спірного правочину) керівником ПАТ "Летичівське" був ОСОБА_1 (т.2, а.с. 91-93).

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Відповідно до ч. ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Таким чином, на момент укладення спірного правочину керівником ПАТ "Летичівське" був ОСОБА_1 , при цьому з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вбачається будь-яких даних про наявність обмежень щодо представництва ПАТ "Летичівське" ОСОБА_1.

Окрім того, абзацом 2 пункту 13.5.3 статуту ПАТ "Летичівське" визначено, що особа, на яку тимчасово покладаються обов`язки директора за його відсутності, має всі повноваження директора, передбачені законодавством України, цим статутом та положенням про директора, в тому числі діє без довіреності від імені товариства та представляє його інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях.

Таким чином, статутом товариства визначено, що особа яка виконує обов`язки директора наділена всіма повноваженнями, які віднесені статутом до компетенції директора, що спростовує доводи апелянта про те, що ні штатний розпис, ні статут товариства не місить даних про існування такої посади, як виконуючий обов`язки директора, так само як і не містить затвердженого переліку повноважень виконуючого обов`язки директора.

Так, згідно із п. 13.1. статуту ПАТ "Летичівське" директор є виконавчим органом товариства, здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції директора належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що законодавством, цим статутом або рішенням загальних зборів віднесені до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради.

Також пунктом 13.5. підпункту 13.5.1. статуту передбачено, що директор має право без довіреності діяти від імені товариства. Директор уповноважений представляти товариство в його відносинах з державними органами, підприємствами, установами та організаціями та будь-якими третіми особами; вести переговори ті укладати будь-які правочини, договори (контракти тощо) від імені товариства, у тому числі зовнішньоекономічні.

Крім того, пунктами 1, 2, 15 підпункту 13.5.2. статуту до компетенції директора належить: без довіреності представляти інтереси товариства в державних установах, підприємствах всіх форм власності; вчиняти від імені товариства правочини та здійснювати всі юридично-значимі дії; підписувати будь-які договори та зовнішньоекономічні контракти; здійснювати інші юридичні дії в межах компетенції, визначеної статутом товариства, рішеннями Загальних зборів та наглядової ради та Положення про директора; представляти товариство у відносинах з іншими суб`єктами господарювання та фізичними особами як на території України, так і за її межами; розпоряджається майном та коштами товариства відповідно до законодавства, статуту товариства та положення про директора.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що підписуючи спірний договір позики, ОСОБА_1 діяв в межах визначених статутом товариства повноважень та при цьому, враховуючи розподіл обов`язків доказування у даній справі, позивачем за зустрічним позовом не було доведено належними доказами, що вказаний договір позики є значним правочином в розумінні ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" та пунктів 11.3.23., 12.5.33 статуту ПАТ "Летичівське", а тому відповідно не підтвердженими є і доводи апелянта (позивача за зустрічним позовом) щодо перевищення повноважень ОСОБА_1. при укладенні спірного договору.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, спірний договір позики місить ознаки удаваності та фіктивності, вчинений для приховання іншого правочину, а саме - дій спрямованих на заволодіння нерухомим майном ПАТ "Летичівське", колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини 1 статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Однією з ознак фіктивності правочину є те, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 904/3942/18).

З врахуванням викладеного, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем за первісним позовом вчинялися дії, спрямовані на виконання договору позики, зокрема, було надано позику відповідачу за первісним позовом в сумі 150000 грн., що свідчить про вчинення позичкодавцем реальних дій спрямованих на виконання договору позики, а тому такий договір не містить ознак фіктивності.

У ст. 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, для визнання договру позики удаваним позивачем за зустрічним позовом має бути доведена спрямованість волі обох сторін договору (наявність у обох сторін договору умислу) на приховання удаваним правочином інших правовідносин, ніж ті які визначені укладеним договором.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач за зустрічним позовом не зазначив, який саме правочин приховано сторонами, і чи настали юридично значущі наслідки за таким правочином. Таким чином, позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач за зустрічним позовом не довів та не надав суду належних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним, а тому зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Факт виконання позивачем за первісним позовом договору позики № 28/02 від 28.02.2019р. (який є чинним) в частині надання відповідачу за первісним позовом 150000 грн. позики підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з особового банківського рахунку ТОВ "Вігор Грейн", де призначенням платежу зазначено "надання безвідсоткової позики згідно договору №28/02-19 від 28.02.2019 року" (т. 1, а.с. 15).

Таким чином, позивачем за первісним позовом було виконано свій обов`язок за договором позики в частині передачі грошових коштів в сумі 150000 грн. у визначені строки, однак відповідач за первісним позовом в строк, обумовлений договором, не повернув кошти, тобто не виконав зобов`язань, що виникли на підставі договору (як станом на час звернення з позовом до суду, так і на момент вирішення спору).

Враховуючи приписи ст. 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 526, 530, 1046 Цивільного кодексу України, п. 5.1 договору позики (щодо строків повернення позики), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність заявлених позовних вимог за первісним позовом в частині стягнення основного боргу в сумі 150000 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що до штрафних санкцій, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, зокрема відноситься штраф.

За змістом ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пунктом 6.1. договору позики, зокрема, визначено, що у випадку прострочення повернення коштів позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 20% від розміру позики.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 230 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, п. 6.1 договору позики, колегія суддів вважає вірним висновок першої інстанції про часткове стягнення з відповідача за первісним позовом штрафу в сумі 3000грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги наведені вище положення закону, враховуючи встановлені судом факти та зміст позовних вимог, враховуючи наявність заборгованості в сумі 150000 грн. основного боргу, судом першої інстанції правомірно було задоволено позовні вимоги за первісним позовом в частині стягнення 3% річних в сумі 234,25 грн..

Окрім того, 28.02.2019р. між приватним підприємством "Троя" (поручителем), публічним акціонерним товариством "Летичівське" (боржником) та товариством з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн" (кредитором) укладено договір поруки (на забезпечення виконання зобов`язання боржника за договором позики № 28/02-19 від 28.02.2019р.), відповідно до п. 1.1. якого у порядку та на умовах, визначених цим договором поруки, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань, що випливають з договору позики №28/02-19 від 28.02.2019р., укладеного між боржником та кредитором (т.1, а.с. 16-18).

Як передбачено п. 1.3. договору поруки в якості забезпечення виконання зобов`язання з повернення грошових коштів, отриманих за основним договором, боржник і кредитор домовились встановити (передбачили основним договором) відповідальність боржника, а саме: у випадку прострочення повернення коштів боржник зобов`язаний сплатити на користь кредитора штраф у розмірі 20% від розміру позики та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від розміру несвоєчасно повернутої позики за кожен день прострочення. У випадку прострочення повернення коштів у випадку розірвання договору позики боржник зобов`язаний сплатити на користь кредитора штраф у розмірі 20% від розміру позики та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від розміру несвоєчасно повернутої позики за кожен день прострочення.

Цим договором поруки забезпечується виконання зобов`язання боржника щодо повернення грошових коштів, отриманих за основним договором та виконання зобов`язань щодо сплати штрафних санкцій в розмірах та випадках, передбачених основним договором (п. 1.4 договору).

Розділом 2 договору поруки визначений обсяг відповідальності поручителів, де в п. 2.1. вказано, що відповідальність поручителя перед кредитором включає: предметом основного договору є зобов`язання боржника повернути грошові кошти, отримані за договором про надання позики в сумі 800000 грн. в строк по 01.05.2019р. включно; зобов`язання зі сплати покупцю штрафних санкцій за порушення основного зобов`язання боржником, в розмірах та випадках, передбачених основним договором.

Згідно із п. п. 3.1., 3.3., 3.4. 3.6. договору поруки відповідальність поручителя настає з моменту порушення основного зобов`язання, а саме: з 02.05.2019р. У випадку невиконання (неналежного виконання) основного зобов`язання поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники. При цьому кредитор має право вимагати від поручителя виконання як основного зобов`язання, так і зобов`язання зі сплати штрафних санкцій. Поручитель зобов`язується виконати свої зобов`язання відповідно до цього договору поруки не пізніше 10 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора. Вимоги щодо виконання зобов`язання надсилаються поручителю рекомендованим листом на адресу, яка вказана в цьому договорі поруки. Сторонами встановлюються строки звернення кредитора до поручителя у три роки з моменту порушення основного зобов`язання боржником.

Беручи до уваги укладений між сторонами договір поруки, суд першої інстанції дійшов правомірних висновків щодо солідарного стягнення з відповідачів 150000 грн. основного боргу, 30000 грн. штрафу та 234,25 грн. 3% річних.

Враховуючи вищенаведене, колегією суду не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення згідно з п. 2, 3 ст. 277 ГПК України.

Окрім того, в апеляційній скарзі скаржник просить скасувати додаткове рішення господарського суду Хмельницької області від 10.10.2019 року у даній справі, однак в мотивувальній частині апеляційної скарги не зазначає підстави, з яких має бути скасоване вказане додаткове рішення.

Пунктом 3 частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням господарського суду Хмельницької області від 10.10.2019 р. у справі №924/518/19 заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Вігор Грейн" про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 16500 грн. задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Летичівське" та приватного підприємства агрофірми "Троя" по 5000 грн. витрат на правничу допомогу, в іншій частині заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 6500 грн. відмовлено.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.05.2019р. між ТОВ "Вігор Грей" (клієнт) та адвокатським бюро "Миколи Кривошеєва" (адвокатське бюро) укладено договір №5 про надання правової допомоги (далі договір), відповідно до п.1.1. якого клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу у здійсненні стягнення з ПАТ "Летичівське" (надалі боржник) боргу, що виник внаслідок невиконання боржником грошових зобов`язань за договором про надання поворотної фінансової допомоги №28/02-19 від 28.02.2019 року, стягнення неустойки, відсотків річних та інфляційних втрат, за договором на умовах, передбачених даним договором (т. 2, а.с. 3-7).

05.07.2019р. між ТОВ "Вігор Грей" (клієнт) та адвокатським бюро "Миколи Кривошеєва" (адвокатське бюро) укладено додаткову угоду до договору № 5 про надання правової допомоги, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни до п. 5.2. договору та викласти його в наступній редакції: "5.2. Правову допомогу, що надається адвокатським бюро, клієнт сплачує в гривнях, шляхом попередньої оплати за надані послуги до 30.09.2019р. включно.".

Відповідно до акту виконаних робіт від 23.09.2019р. адвокатським бюро надано ТОВ "Вігор Грейн" послуг на суму 16500 грн., в т.ч. попередня консультація 1,5 год. 1237,50 грн.; вивчення та аналіз матеріалів справи 3,5 год. 2887,50 грн.; підготовка та складання процесуальних документів (в тому числі по зустрічному позову) 9 год. 7425 грн.; ознайомлення із матеріалами справи 2 год. 1650 грн.; участь у судових процесах 4год. 3300 грн. (т. 2, а. с. 8).

Відповідно до ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, при винесені додаткового рішення та зменшення заявленої до стягнення суми судових витрат на правову допомогу, судом першої інстанції враховано зміст прийнятого у справі рішення, принцип співрозмірності наданих послуг адвоката зі складністю справи, а також враховано заяву відповідача за первісним позовом про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Враховуючи вищенаведене, результати розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, а також те, що апелянтом в мотивувальній частині апеляційної скарги не зазначено підстав, з яких має бути скасоване додаткове рішення у справі (не зазначено підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, не зазначено про неправильності розрахунку витрат тощо), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що додаткове рішення суду першої інстанції у даній справі є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 р., серія A, №303-A, п.29).

Згідно з ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення та додаткового рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення та додаткового рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Хмельницької області від 30.09.2019 р. та додаткове рішення від 10.10.2019 р. у справі №924/518/19 залишити без змін, апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Летичівське" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "23" січня 2020 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.