ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"23" січня 2020 р. м. Київ Справа № 911/2793/16

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., за участю секретаря судового засідання Абраменко М.К., розглянувши в судовому засіданні

Скаргу на бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у виконавчому провадженні №53251826 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/2793/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп Товариства з обмеженою відповідальністю "Пирятин Зернопродукт" про стягнення 850,28 грн.
Учасники судового процесу:

від стягувача(скаржника): Грищенко О.М.

від боржника: не з`явився;

від ВДВС: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 29.09.2016 у справі № 911/2793/16 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" задоволено повністю. Солідарно стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пирятин Зернопродукт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП" 50 000 грн. інфляційних витрат; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пирятин Зернопродукт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" 190 517,05 грн. інфляційних витрат, 59 256,60 грн. 3%-річних та 4121,97 грн. судових витрат; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" 375,03 грн. судових витрат.

10.11.2016 на виконання рішення Господарського суду Київської області від 29.09.2016 року видано відповідні накази на примусове виконання рішення.

05.12.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" до суду надійшла скарга на бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у виконавчому провадженні № 53251826 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/2793/16.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями зазначену скаргу передано для розгляду судді Сокуренко Л.В.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.12.2019 у справі № 911/2793/16 прийнято справу до свого провадження та призначено розгляд скарги на 18.12.2019.

10.12.2019 та 13.12.2019 до канцелярії суду представником скаржника подано супровідні листи про долучення документів до матеріалів справи.

18.12.2019 в судове засідання представники боржників та орган державної виконавчої служби не з`явились, про дату та час розгляду скарги були повідомлені належним чином.

В судовому засіданні 18.12.2019 представник скаржника надав усні пояснення по скарзі.

18.12.2019 в судовому засіданні, у зв`язку із неявкою представника ВДВС та не наданням останнім матеріалів виконавчого провадження, судом вирішено відкласти розгляд скарги на 23.01.2020. При цьому, судом повідомлено скаржника про причини відкладення розгляду скарги, зокрема, у зв`язку із тим, що фактично дана скарга обґрунтована бездіяльністю державного виконавця, а саме, не вчинення останнім виконавчих дій. В той же час, без дослідження матеріалів спірного виконавчого провадження є неможливим встановити фактичні обставини на підтвердження або спростування позиції скаржника.

19.12.2019 до канцелярії суду від скаржника надійшла заява, в якій останній повідомив суд про можливі майбутні судові витрати.

20.01.2020 до канцелярії суду від ВДВС надійшов відзив на подану скаргу. Разом із відзивом надано копію матеріалів виконавчого провадження.

23.01.2020 представник скаржника надав усні пояснення по суті скарги, відповідно до яких вимоги підтримав та просив суд скаргу на бездіяльність державного викоанвця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у виконавчому провадженні №53251826 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/2793/16 задовольнити.

Представники боржника та ВДВС в судове засідання 23.01.2020 не з`явились, про дату та час розгляду скарги були повідомлені належним чином.

З огляду на те, що згідно ч.4 ст.342 Господарського процесуального кодексу України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду, а також, з урахуванням того, що в матеріалах скарги достатньо документів, суд дійшов висновку, що не зважаючи на неявку представників боржника та ВДВС, скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" може бути розглянута судом у судовому засіданні 23.01.2020.

В обґрунтування поданої скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" посилається на те, що з моменту відкриття державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області виконавчого провадження за № 53251826 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області по справі № 911/2793/16 від 10.11.2016 та винесення відповідної постанови, а саме з 19.01.2017, зазначений наказ суду так і не виконано.

При цьому, скаржник наголошує, що відповідно до інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ТОВ „ПИРЯТИН ЗЕРНОПРОДУКТ" () останній є власником нерухомого майна:

- нежиле приміщення (свинарник №1), загальною площею 1 953,50 кв.м., що знаходиться за адресою Полтавська область, Миргородський район, село Андріївка, вулиця Кутузова, 55, загальною вартістю нерухомого майна 101 350,00 грн.;

- нежиле приміщення (свинарник №2), що знаходиться за адресою Полтавська область, Миргородський район, село Андріївка, вулиця Кутузова, 54.

Скаржник зазначає, що звертався до виконавчої служби з клопотанням від 02.09.2019 про вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №53251826 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 10.11.2016 року у справі №911/2793/16, а саме, щодо виявлення майна боржника; у разі виявлення майна, його опис, арешт, вилучення (за необхідності), оцінку та передачу на реалізацію. Проте, зазначене клопотання залишено без задоволення, а належні та допустимі виконавчі дії по цей час не вжито, що призвело до неможливості задоволення вимог стягувача за рахунок наявного майна боржника. Зазначені обставини і свідчать, на думку скаржника, про бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області по справі № 911/2793/16 від 10.11.2016.

Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області(на час розгляду скарги змінено назву на Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерсва юстиції (м. Суми)) подано відзив на скаргу, в якому викладені заперечення. Держаний виконавець вважає скаргу необґрунтованою та безпідставною, в обґрунтування чого зазначив наступне.

На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області перебуває зведене виконавче провадження № 57485054 до складу якого, зокрема, входять наступні виконавчі провадження: №40384643 з виконання наказу №13/215-10, що виданий Господарським судом Дніпропетровської області та №53251826 з виконання наказу №911/2793/16, що виданий 10.11.2016 року Господарським судом Київської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пирятин Зернопродукт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКО-ТАЙС" суми інфляційних витрат у розмірі 50 000,00 грн.

В обґрунтування заперечень проти скарги державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області наведено факти здійснення належних виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №57485054, на підтвердження чого до відзиву долучено копію матеріалів зведеного виконавчого провадження №57485054.

Одночасно, державним виконавцем наголошено та тому, що він був обізнаний про наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ТОВ „ПИРЯТИН ЗЕРНОПРОДУКТ" () запису про належне останньому майно, а саме: - нежиле приміщення (свинарник №1), загальною площею 1 953,50 кв.м., що знаходиться за адресою Полтавська область, Миргородський район, село Андріївка, вулиця Кутузова, 55, загальною вартістю нерухомого майна 101 350,00 грн.; - нежиле приміщення (свинарник №2), що знаходиться за адресою Полтавська область, Миргородський район, село Андріївка, вулиця Кутузова, 54. У зв`язку із цим, державним виконавцем було здійснено ряд дій для фактичного виявлення на місці розташування та юридичного підтвердження володіння боржником зазначеного майна. Проте, як встановлено державним виконавцем, на місці розташування майна за адресою Полтавська область, Миргородський район, село Андріївка, вулиця Кутузова, 55, було виявлено тільки одне приміщення, проте визначити яке саме, свинарник 1 чи свинарник 2 не можливо, оскільки технічної документації ні на перше ні на друге знайти не вдалось.

Крім того, за твердженнями державного виконавця, останнім було встановлено про наявність судового розгляду щодо прав володіння на спірне майно, у зв`язку із чим, за клопотанням державного виконавця, Миргородським міськрайонним судом, в рамках судової справи № 2/541/909/2019, було залучено виконавчий орган до участі у зазначеній справі в якості третьої особи.

Також, державний виконавець стверджує, що у відповідності до п.9 Порядку реалізації арештованого майна, обов`язковою умовою реалізації арештованого майна є зазначення відомостей щодо земельної ділянки на якій знаходиться зазначене майно. Проте, на даний час, у державного виконавця відсутні відомості щодо зазначеної земельної ділянки, так як Клюшниківською сільською радою надано відповідь на запит державного виконавця, в якій Рада зазначила, що свинарник № 1 розібрано, а на свинарник № 2 документів не надано, та повідомлено, що технічної документації на земельну ділянку не має.

З урахуванням вищенаведеного у сукупності, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області стверджує, що, на даний час, останнім вжито всі передбачені чинним законодавством дії щодо виявлення та юридичного підтвердження наявності майна саме у власності боржника, а також дій, направлених на опис та реалізацію виявленого майна. Проте, на даний час, у Відділу відсутня можливість вжиття вказаних виконавчих дій, у зв`язку із чим, просить суд відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Дослідивши матеріали поданої скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКО-ТАЙС", господарський суд вважає за необхідне її задовольнити, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1291 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

За приписами ст.18, ст.326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частинами 5 та 7 згадуваного нормативного акту передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

У разі, якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

У разі, якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» законодавець встановив обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців.

Зокрема, вищезазначена норма закону передбачає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;

3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду;

5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх;

6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням;

9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна;

10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення;

11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача;

12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб;

14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу;

15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання;

16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис;

18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача;

21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком;

22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Залучення для проведення виконавчих дій працівників поліції здійснюється за вмотивованою постановою виконавця, яка надсилається керівнику територіального органу поліції за місцем проведення відповідної виконавчої дії. У залученні поліції для проведення виконавчих дій може бути відмовлено лише з підстав залучення особового складу даного територіального органу поліції до припинення групового порушення громадської безпеки і порядку чи масових заворушень, а також для подолання наслідків масштабних аварій чи інших масштабних надзвичайних ситуацій.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Частинами 4, 5 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

У разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Нормами ч. 2 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Відповідно до п. 1 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем.

Судом встановлено, що ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачено конкретних строків, на протязі яких державний виконавець повинен здійснити всі необхідні заходи в межах виконавчого провадження щодо фактичного виконання наказу суду.

Разом із тим, відповідно до п. 8. ст. 48 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Пункт 5 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» визначає, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Наразі суд зазначає, що матеріалами скарги підтверджується те, що стягувачем, 02.09.2019, було повідомлено виконавчу службу про наявність у боржника у власності нерухомого майна, а саме: - нежиле приміщення (свинарник №1), загальною площею 1 953,50 кв.м., що знаходиться за адресою Полтавська область, Миргородський район, село Андріївка, вулиця Кутузова, 55, загальною вартістю нерухомого майна 101 350,00 грн.; - нежиле приміщення (свинарник №2), що знаходиться за адресою Полтавська область, Миргородський район, село Андріївка, вулиця Кутузова, 54., а також подано клопотання про вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 53251826 щодо звернення стягнення на майно боржника, арешту, опису, оцінці та реалізації наявного нерухомого майна боржника.

В свою чергу, державним виконавцем було долучено до заперечення на скаргу копію листа-відповіді на зазначене клопотання скаржника, датоване 17.09.2019 за № 02.3/12353 та докази на підтвердження його відправлення скаржнику, а саме: копію відстеження поштового відправлення № 810, копію списку розсилки кореспонденції № 61 та копію розділу електронного виконавчого провадження щодо прикріплених документів - скан-копій.

Проте, судом встановлено, що зазначені докази не можуть підтвердити фактичне направлення Відділом на адресу стягувача листа-відповіді № 02.3/12353 від 17.09.2019, оскільки, з даних доказів не можливо встановити що саме було направлено, а також куди та кому. Так як в копії відстеження відправлення зазначені тільки індекс та місто отримувача, і індекс в останньому не співпадає із індексом стягувача, а відомості щодо повної адреси та назви отримувача взагалі відсутні. Також, в копії списку не можливо визначити, яка дата відправки стоїть на поштовому штампі. Одночасно, в копії електронного ВП всі дати прикріплених документів є 14.05.2019, що набагато раніше ніж лист-відповідь.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з урахуванням всього вищенаведеного у сукупності, господарський суд не може визнати подані докази, як належні та допустимі докази, в розумінні норм ГПК України, фактичного направлення листа-відповіді Відділу на клопотання стягувача, у зв`язку із чим, господарський суд встановив, що державним виконавцем не дотримано вимог ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо розгляду в установлений законом строк заяви сторін та їх клопотань (направлення результатів розгляду сторонам).

Щодо фактичного невиконання державним виконавцем вимог закону в частині не вжиття всіх необхідних дій при виявленні у боржника майна, господарський суд встановив наступне.

Господарський судом досліджено всі докази, надані державним виконавцем до матеріалів справи, які останній надав на підтвердження вчинення ним всіх необхідних та передбачених законом виконавчих дій.

Разом із тим, господарський суд критично розцінює твердження Виконавчої служби стосовно неможливості здійснення останнім звернення стягнення на наявне майно боржника.

Визначальною умовою для зазначеної виконавчої дії є саме виявлення у власності боржника належного йому майна. Матеріалами справи підтверджено наявність у боржника у власності нерухомого майна, а саме: - нежиле приміщення (свинарник №1) та нежиле приміщення (свинарник №2), що знаходяться за адресою Полтавська область, Миргородський район, село Андріївка, вулиця Кутузова, 54 та 55 , доказами чого є свідоцтва про право власності, витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майна, а також витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна(копії яких долучені до матеріалів справи).

При цьому, наявність запису в акті державного виконавця від 16.08.2019 про те, що право власності на спірне майно не зареєстроване належним чином не відповідає дійсності, з огляду на вищенаведені докази, та, безпосередньо на наявність запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Також, суд наголошує, що наявність судового розгляду щодо визнання права власності на спірне майно за іншою особою на даний час не може вплинути на право та обов`язок державного виконавця діяти в межах чинного законодавства України, оскільки на даний момент ще не має рішення суду про визнання права власності на спірне майно за іншим власником.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу державного виконавця на норми ГПК України, зокрема п. п. 10-11 ст. 336, якими передбачено механізм дій державного виконавця у разі наявності майна у боржника, проте без правовстановлюючих документів на останнє.

Відповідно п. 10-11 ст. 336 ГПК України, питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Отже, в даному випадку, державний виконавець з переконанням, що на спірне майно відсутні правовстановлюючі документи, не був позбавлений права на звернення до господарського суду з відповідним поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Крім того, у відповідності до ст. 2 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням, окрім іншого, таких засад як обов`язковості виконання рішень та розумності строків виконавчого провадження.

Також, відповідно до приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України і ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

У зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні (абз. 3 п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини).

Згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Конституційний Суд України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004р. у справі Півень проти України суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005р. по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції ("ОСОБА_10 проти Італії", заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Згідно Рішення Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Європейський суд наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Господарський суд зазначає, що матеріали справи підтверджують перебування наказу Господарського суду Київської області від 10.11.2016 по справі № 911/2793/16 на виконанні у Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (на час розгляду скарги змінено назву на Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерсва юстиції (м. Суми)) ще починаючи з 19.01.2017 (постанова про відкриття ВП № 53251826).

На момент звернення Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" із відповідною скаргою до суду, зазначений наказ взагалі не виконано.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

За приписами ст.18, ст.326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 339 Господарського процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Господарським судом встановлено, що після виявлення державним виконавцем наявного у власності боржника майна останнім не було вчинено жодних дій, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження»(опис, арешт, вилучення(за необхідності), оцінка та передача на реалізацію), спрямованих на своєчасне і фактичне виконання наказу господарського суду, що в свою чергу свідчить про бездіяльність державного виконавця.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 343 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи все вищенаведене у сукупності, господарський суд вважає бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області щодо порушення строків та порядку вчинення виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні № 57485054 в частині ВП № 53251826 - неправомірною, а скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на бездіяльність державного виконавця нормативно обґрунтовану та таку, що підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язокщодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen. ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення даєстороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись статтями 123, 126, 234, 339-344 Господарського процесуального кодексу України суд,

УХВАЛИВ:

1.Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у виконавчому провадженні №53251826 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 10 листопада 2016 року у справі №911/2793/16 задовольнити повністю.

2.Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у виконавчому провадженні №53251826 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 10 листопада 2016 року у справі №911/2793/16, щодо порушення строків та порядку вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №53251826 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 10 листопада 2016 року у справі №911/2793/16 із врахуванням норм Закону України "Про виконавче провадження", які визначають виявлення майна Боржника, здійснення його опису, арешту, вилучення (за необхідності), оцінку та передачу на реалізацію

3.Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у виконавчому провадженні №53251826 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 10 листопада 2016 року у справі №911/2793/16, яка призвела до неможливості виконання станом на 05 грудня 2019 року наказу Господарського суду Київської області від 10 листопада 2016 року у справі №911/2793/16 за рахунок наявного у Боржника нерухомого майна:

- нежиле приміщення (свинарник №1), загальною площею 1 953,50 кв.м., що знаходиться за адресою Полтавська область, Миргородський район, село Андріївка , вулиця Кутузова , 55;

- нежиле приміщення (свинарник №2), що знаходиться за адресою Полтавська область, Миргородський район, село Андріївка, вулиця Кутузова, 54 .

4.Зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом дотримання строків та порядку вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №53251826 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 10 листопада 2016 року у справі №911/2793/16 із врахуванням норм Закону України "Про виконавче провадження", та які були б направлені та свідчили б про виявлення майна Боржника, здійснення його опису, арешту, вилучення (за необхідності), оцінку та передачу його на реалізацію із метою виконання наказу Господарського суду Київської області від 10 листопада 2016 року у справі № 911/2793/16.

5. Згідно ч.1 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення.

Повний текс ухвали складено та підписано 28.01.2020.

Суддя Л.В. Сокуренко