ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2020 р. м. Київ Справа № 911/2211/19

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.

за участю секретаря судового засідання Щербакової В.О., розглянувши справу за позовом Державного підприємства Народицьке спеціалізоване лісове господарство до Товариства з обмеженою відповідальністю Промдеревина про стягнення 222 053,82грн, за участю представників від:

позивача не з`явилися;

відповідача не з`явилися

ВСТАНОВИВ :

Державне підприємство Народицьке спеціалізоване лісове господарство (далі ДП Народицький спецлісгосп) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Промдеревина (далі ТОВ "Промдеревина") про стягнення заборгованості у розмірі 222 053,82 грн (складається з: 203819,20грн основний борг; 17732,05грн пеня, 502,57грн 3% річних, які нараховані за період з 05.08.2019 по 03.09.2019).

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на не виконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі продажу №94 від 12.03.2019 щодо оплати товару у встановлений договором строк (т.1 а.с.6-8).

За результатами автоматизованого розподілу 05.09.2019 відповідна позовна заява з доданими матеріалами передана для розгляду судді Грабець С.Ю. (а.с.35).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.09.2019 судом: відкрито провадження у справі; вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження; призначено проведення підготовчого засідання на 25.10.2019 о 11:30; встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (т.1 а.с.1-3).

Відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського суду Київської області №106-АР від 23.10.2019 на підставі ч.9 ст.32 ГПК України, здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи (т.2 а.с.2).

За результатами автоматизованого розподілу, відповідна справа 23.10.2019 передана для розгляду судді Ейвазовій А.Р. (т.2 а.с.3).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.10.2019 справу прийнято до розгляду та призначено проведення підготовчого засідання на 15:30 12.11.2019 (т.2 а.с. 18-19).

11.11.2019 від відповідача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання, зважаючи на намір сторін врегулювати спір шляхом укладення мирової угоди (т.2 а.с.24-29).

Окрім цього, відповідачем подано заяву, в якій повідомлено суд про погашення відповідачем частини основного боргу, на підтвердження чого до поданої заяви додані копії платіжних доручень на загальну суму 150 000,00грн (т.2 а.с.30-35). Також у вказаній заяві про приєднання доказів відповідач зазначив, що визнає заявлені вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 203 819,20грн.

12.11.2019 судове засідання не відбулось, у зв`язку з відсутністю складу суду.

Ухвалою суду від 09.12.2019 призначено підготовче засідання на 10:15 23.12.2019 (т.2 а.с.36).

19.12.2019 від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог. Фактично відповідно до такої зави позивач зменшує позовні вимоги в частині основного боргу до 53 819,20грн, вказуючи на погашення частини основного боргу відповідачем (т.2 а.с.39).

19.12.2019 від відповідача надійшла заява щодо долучення до матеріалів справи на підтвердження сплати частини основної заборгованості копію платіжного доручення №861 від 16.12.2019 на суму 20 000,00грн (т.2 а.с.37).

23.12.2019 учасники справи у підготовче засідання не з`явилися.

Ухвалою суду від 23.12.2019 прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 15.01.2020, при цьому визнано явку позивача у підготовче засідання обов`язковою (т.2 а.с.52-54).

10.01.2020 від позивача надійшла заява у якій позивач, вказуючи на погашення відповідачем 19.12.2019 частини основного боргу у розмірі 20 000,00грн, просив стягнути з відповідача 33 819,20грн боргу, 17 732,05грн пені, 502,57грн 3% річних. Також, позивач просив суд проводити підготовче засідання без його представника (т.2 а.с.63).

Відповідна заява, враховуючи її зміст, розцінена судом як заява про зменшення позовних вимог.

15.01.2020 ухвалою, яка занесена до протоколу засідання, судом прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.01.2020 (т.2 а.с.72-73).

Приймаючи заяви позивача про зменшення позовних вимог, суд виходив з того, що в силу п.2 ч.2 ст.46 ГПК України, позивач вправі зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання. Відповідні заяви відповідача подані у підготовчому провадженні.

В судове засідання 29.01.2019 від позивача з`явилася Слижевська М.С., яка на підтвердження повноважень надала довіреність від 02.01.2020. Однак, судом з`ясована, що така особа не є адвокатом.

Відповідно до ч.1 ст.56 ГПК України, сторона може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

В силу ч.3 цієї норми, юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Представником, як визначено ч.1 ст.58 ГПК України, може бути адвокат або законний представник. При цьому. відповідна справа не є малозначною.

Отже, з урахуванням положень відповідних норм, юридична особа бере участь в судовому процесі у судових справах, крім малозначних, особисто або через представника, яким може бути лише адвокат.

Слижевская М.С., як з`ясовано судом, не є керівником підприємства та не є членом його виконавчого органу, не уповноважена в силу закону на представництво інтересів позивача. Окрім того, такою особою не надано підтверджуючих документів, що вона в силу статуту підприємства, положення або трудового договору (контракту) може представляти позивача. Так, вказані документи суду не надані.

При цьому, на підтвердження повноважень такою особою надано довіреність від 02.01.2020, однак, оскільки така особа не є адвокатом, суд не допустив таку особу до участі у судовому засіданні в якості представника позивача.

Представник відповідача в судове засідання 29.01.2020 не з`явився, хоча повідомлений про дату, час і місце засідання суду, про що свідчить його розписка (т.2 а.с.74).

Інші представники позивача в судове засідання не з`явилися.

Дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне.

12.03.2019 між ДП Народицький спецлісгосп (продавець) та ТОВ "Промдеревина" (покупець) укладено договір купівлі-продажу №94 (т.1 а.с.14-15, далі - договір), відповідно до якого позивач зобов`язався передати у власність покупця лісопродукцію, в асортименті, кількості та по цінах, визначених в додатках та специфікаціях до такого договору, які є його невід`ємною частиною, а покупець - прийняти та оплатити переданий обсяг товару на умовах і в порядку, визначених договором (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2. договору, загальна сума договору складається з сум вартості усіх партій товару, що будуть продаватися (поставлятися) протягом строку дії договору і відображені у товарно-супровідних документах, сумі вартості транспортних та сервісних послуг, що надаватимуться продавцем.

Як визначено п.3.2 договору, приймання-передача товару оформлюється шляхом складання та підписання повноважними представниками сторін акту прийому-передачі товару та/або інших документів, з обов`язковим наданням сторонами усіх супровідних документів; датою прийому-передачі товару вважається дата підпису повноважними представниками сторін акту прийому-передачі та/або інших супровідних документів.

Перехід права власності на товар відбувається у момент підписання повноважними представниками сторін акту прийому-передачі та/або інших супровідних документів (п. 3.5 договору).

Розрахунки, як передбачено п.2.5 договору, здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця на умовах 100% передплати за кожну партію продукції; у разі поставки товару без передплати, покупець здійснює оплату протягом 10 днів з дня поставки партії товару.

Згідно п. 9.1 договору, вказаний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019.

Крім того, 12.03.2019 сторонами погоджено специфікації до вищевказаного договору (т.1 а.с.15, зворот, а.с. 16).

Як встановлено судом під час розгляду справи, позивачем за період з 24.04.2019 по 02.05.2019 поставлено відповідачу товар на загальну суму 102 540,73грн, що підтверджується поданими товаро-транспортними накладними (т.1 а.с.17-19, 65-70).

При цьому, позивач у позові зазначив, що початкове сальдо на 24.04.2019 становить 401 278,47грн. Однак, доказів на підтвердження відповідної обставини суду не надав. При цьому, підписаний односторонньо акт звірки не може бути прийнятий судом в якості доказу.

Відповідачем здійснено оплату продукції за період з 14.05.2019 по 05.08.2019 у розмірі 300 000,00грн, що підтверджується платіжними дорученнями (т.1 а.с.20-22), у яких зазначено інший номер договору 98 від 12.03.2019. Однак, під час розгляду спору у даній справі відповідач не оспорював правомірність зарахування коштів в оплату за договором, вимоги по якому заявлені у даній справі.

Після відкриття провадження у даній справі відповідачем сплачено позивачу за період з 18.10.2019 по 16.12.2019 170 000,00грн, що підтверджується платіжними дорученнями (т.2 а.с.31-35, 38); оплата відповідно до вказаних платіжних доручень здійснена відповідачем з посиланням на договір №98 від 12.03.2019.

Проте, такі платіжні доручення надані відповідачем в якості доказів оплати за договором, вимоги за яким заявлені у справі, відповідач таку оплату також зарахував в рахунок оплати за договором №94 від 21.03.2019.

Після зменшення розміру заявлених вимог в частині основного боргу (т.2 а.с.39, 57), позивач просив стягнути з відповідача 33 819,20грн основного боргу за товар, поставка якого підтверджується наданими товаротранспортними накладними, долученими до справи, 17 732,05грн пені, 502,57грн 3% річних.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку оплатити поставлений товар, а також застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення відповідних зобов`язань.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 вказаної норми, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи, що товар, заборгованість за який заявлена позивачем до стягнення, поставлений відповідачу за накладними від 24.04.2019 та 02.05.2019 оплата, враховуючи п.2.5 договору (оплати протягом 10 днів з дня поставки), мала бути здійснена відповідно до 06.05.2019 (враховуючи, що 04.05.2019- вихідний день) та 13.05.2019 (враховуючи, що 12.05.2019 - вихідний день).

Оскільки відповідач не у повній мірі виконав взяті на себе зобов`язання з оплати переданого товару, що ним не оспорюється та визнано, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

Так, ч.1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За вказаних обставин, суд вважає вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 33 819,20грн, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому розмірі. При цьому, судом також враховано ту обставину, що вимоги у відповідному розмірі визнані відповідачем.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 502,57грн - 3% річних за період з 05.08.2019 по 03.09.2019, нарахованих на заборгованість у розмірі 203 819,20грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, 3% річних суд вважає заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню лише в частині, враховуючи наступне.

Позивачем під час розгляду справи не надано суду первинних бухгалтерських документів, з яких можливо встановити підставу передачі товару, дату передачі та переходу права власності, суму, на яку здійснено певну поставку, на суму 401278,47грн, зазначену як початкове сальдо у акті, який підписано лише позивачем, а надані акти звірки відповідачем не підписані (т.1 а.с.23, т. 2 а.с.58-59). Відповідач вимоги в частині стягнення 3% річних та пені не визнав.

Враховуючи зазначене, є непідтвердженим той факт, що поставка товару на суму 401278,47грн здійснена саме на підставі відповідного договору, який передбачає певний строк оплати та встановлює певну відповідальність за порушення зобов`язання з оплати.

Фактично підтвердженою первинними документами є поставка позивачем відповідачу товару саме на суму 102 540,73грн.

Зважаючи на те, що до поданої позовної заяви не додано доказів поставки товару на суму 401 278,47грн саме за договором №94 від 12.03.2019, у суду відсутні підстави вважати, що поставка такого товару врегульована відповідним договором та мала бути оплачена у строк, визначений ним, і оплата за такий товар прострочена і саме на той період, який зазначає у розрахунку позивач, нараховуючи 3% річних на суму боргу у розмірі 203819,20грн.

Розмір 3% річних на суму боргу, який підтверджено товаротранспортними накладними - 102 540,73грн, за період з 05.08.2019 по 03.09.2019 (заявлений позивачем) складає 252,84грн.

Отже, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 252,84грн; у задоволенні вимог про стягнення з відповідача 249,73грн -3% річних суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 17 732,05грн пені за період з 05.08.2019 по 03.09.2019, нарахованих на заборгованість у розмірі 203 819,20грн.

Як визначено ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

В силу чч. 2, 3 вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено і ст.4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідно до п. 5.2 договору, сторонами погоджено, що у випадку прострочення оплати товару, покупець зобов`язується сплатити продавцю пеню за кожний день прострочення оплати у розмірі 0,3% від неоплаченої суми.

Однак, у період, за який нарахована пеня, подвійна облікова ставка НБУ складає менший розмір, ніж встановлений розмір пені у договорі. Отже, пеня мала бути обрахована виходячи з подвійної облікової ставки НБУ.

Крім того, пеня нарахована позивачем на заборгованість у розмірі 203 819,20грн. Однак, з підстав, зазначених вище, суд не може визнати обгрунтованим нарахування пені на таку суму боргу, яка позивачем не підтверджена.

За розрахунком суду, з урахуванням підтвердженого розміру заборгованості (102 540,73грн), а також максимально допустимого законодавством розміру пені, її розмір за період з 05.08.2019 по 03.09.2019 на заборгованість у розмірі 102 540,73грн становить 2865,52грн.

Таким чином, вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню у розмірі 2865,52грн; у задоволенні 14 866,53грн пені суд відмовляє.

При розподіленні судових витрат судом враховано, що відповідачем під час розгляду справи визнано заявлені позивачем вимоги в частині основного боргу у розмірі 203 819,20грн до початку розгляду справи по суті.

Згідно ч. 1 ст. 130 ГПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма закріплена в ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи, що відповідачем визнано позовні вимоги в частині основного боргу у розмірі 203 819,20грн до початку розгляду справи по суті, позивачу підлягає поверненню з бюджету 50% судового збору, сплаченого з цієї частини заявлених позовних вимог, а саме 1528,64грн.

У відповідності до п.2 ч.1, ч.9 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у випадку, зокрема, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З урахуванням того, що зменшення розміру позовних вимог в частині основного боргу є наслідком погашення заборгованості під час розгляду в суді, витрати по оплаті позову судовим збором в частині, на яку зменшені позовні вимоги, також підлягають покладенню на відповідача.

Решта судового збору розподіляється між сторонами з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в рахунок часткового відшкодування судових витрат 1575,42грн - частини витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Промдеревина (ідентифікаційний код 42497340; 07203, Київська обл., Іванківський р-н, с. Запрудка, вул. Шевченка, буд. 79) на користь Державного підприємства Народицьке спеціалізоване лісове господарство (ідентифікаційний код 34283057; 11400, Житомирська обл., Народицький р-н, смт. Народичі, вул. Свято-Миколаївська, буд. 129) 33 819,20грн основного боргу, 252,84грн - 3% річних, 2865,52грн пені, а також 1575,42грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. У задоволенні вимог про стягнення 14 866,53грн пені та 249,73грн - 3% річних відмовити.

4. Повернути Державному підприємству Народицьке спеціалізоване лісове господарство (ідентифікаційний код 34283057; 11400, Житомирська обл., Народицький р-н, смт. Народичі, вул. Свято-Миколаївська, буд. 129) з Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у Київ. обл./м.Київ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37955989, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача - UA3010001, код класифікації доходів бюджету - 22030101) 1528,64грн судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів у порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Повний текст складено 30.01.2020.

Суддя А.Р. Ейвазова