ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

09 січня 2020 року Справа № 906/268/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Маціщук А.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Мазур О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Механічний завод"

на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.09.2019 р.

(ухвалене о 15:31 год. у м. Житомирі, повний текст складено 17.09.2019 р.)

у справі № 906/268/19 (суддя Кравець С.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Механічний завод"

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

про стягнення 232543 грн. 50 коп.

за участю представників:

від позивача - Мельничук Д.М.;

від відповідача - Малий М.С.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" звернулося із позовом до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення 232543 грн. 50 коп., з яких: 172050 грн. 53 коп. пені, 45968 грн. 42 коп. інфляційних втрат та 14524 грн. 55 коп. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договору постачання продукції №375 від 02.10.2017р. в частині строків оплати отриманого товару, та нарахуванням позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

В подальшому, позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог №9/3779 від 13.08.2019р., відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" просило стягнути з відповідача 172330,92грн. пені, 46003,56грн. інфляційних втрат, 14547,90грн. 3% річних, а також судові витрати (т.1, а.с.189-203).

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.09.2019 р. у справі №906/268/19 позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" 61854 грн. 61 коп. пені, 12449 грн. 06 коп. 3% річних, 40917 грн. 54 коп. інфляційних втрат, 3801 грн. 83 коп. витрат на оплату послуг адвоката та 2656 грн. 14 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

При ухвалені вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли договірні відносини на підставі договору постачання продукції №375 від 02.10.2017р., за умовами якого Постачальник (Товариство з обмеженою відповідальністю "Механічний завод") зобов`язується виготовити та передати у власність покупця, а Покупець (ДП "Житомирський бронетанковий завод") прийняти та оплатити продукцію, вказану у Специфікаціях, на умовах та в строки, передбачені в Договорі.

Місцевий господарський суд констатував, що відповідач свої зобов`язання з оплати поставленої продукції виконав несвоєчасно.

Оскільки на момент подання позовної заяви за відповідачем існувало прострочення в оплаті поставленої продукції, позивач просив стягнути пеню, інфляційні втрати та 3% річних.

Дослідивши обставини щодо фактичної поставки позивачем продукції за договором №375, здійснення відповідачем розрахунків за таку продукцію та порядок зарахування позивачем сплачених відповідачем коштів місцевий господарський суд дійшов наступних висновків.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 172330,92 грн пені, суд першої інстанції здійснивши перевірку проведених позивачем нарахувань пені (в межах визначених позивачем періодів її нарахування і сум на які здійснено таке нарахування), одночасно врахувавши порядок та черговість сплачених відповідачем сум дійшов висновку про правомірність нарахування пені в сумі 123709,21 грн.

При цьому судом було враховано вимоги ч.6 ст.232 ГПК України щодо припинення нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Також, взявши до уваги клопотання відповідача щодо зменшення заявленої позивачем суми пені, суд визнав за можливе реалізувати надане йому ч.3 ст.551 ЦК України право та зменшив розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивач, на 50%, тобто на суму 61854,61 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 46003,56грн, а також 3% річних у сумі 14547,90грн, суд застосувавши положення ст.ст. 610-612, 625 ЦК України, перевіривши здійснені позивачем нарахування інфляційних втрат та 3% річних в межах визначеного позивачем періоду їх нарахування і сум на які здійснено таке нарахування, одночасно врахувавши порядок та черговість здійснених оплат відповідачем, встановив, що правомірним є нарахування інфляційних втрат в сумі 40917,54грн. та 3% річних в сумі 12449,06грн.

В частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 5086,02грн (46003,56грн - 40917,54грн = 5086,02грн) та 3% річних в сумі 2098,84 (14547,90грн - 12449,06грн = 2098,84грн) вимоги позивача було визнано безпідставними, а у їх задоволенні відмовлено.

Також, при винесенні рішення Господарського суду Житомирської області було враховано преюдиційний характер обставин встановлених судовими рішеннями у справах №906/198/18, №906/566/18.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" звернулося з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Житомирської області від 11.09.2019 р. у справі № 906/268/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов повністю.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

Представник позивача заявив клопотання про звільнення від доказування тих обставин, які були встановленні при розгляді іншої справи. Суд першої інстанції розглянув це клопотання і задовольнив його взявши до уваги ті обставини, які були встановлені при розгляді справи № 906/566/18.

Згідно із рішенням по справі № 906/566/18 і змісту позову, сума заборгованості на яку нараховується неустойка складає 722418 грн. 34 коп., однак загальна сума заборгованості у оскаржуваному рішенні суду при розрахунку пені складає 691994 грн. 61 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно, п.7.2. Договору №375 від 02.10.2017р. у випадку порушення строків проведення остаточного розрахунку з оплати Продукції, Покупець сплачує Постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми невиконаного зобов`язання, за кожен день прострочення.

Таким чином, судом першої інстанції було порушено норми матеріального права шляхом не застосування суми боргу у розмірі 722418 грн. 34 коп. під час здійснення розрахунку.

При розрахунку суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних суд першої інстанції для розрахунку використав суму заборгованості 598605 грн. 29 коп. замість 722418 грн. 34 коп., яка є вірною сумою заборгованості.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, судом першої інстанції було порушено норми матеріального права шляхом не застосування суми боргу у розмірі 722418 грн. 34 коп. під час здійснення розрахунку.

Суд першої інстанції безпідставно застосував ч. 1 ст.233 ГК України та ч. 3 ст.551 ЦК України, оскільки вказані норми передбачають право суду на зменшення неустойки у разі коли остання значно перевищує розмір збитків, натомість розмір збитків понесених позивачем, у межах справи №906/268/19 не досліджувався.

Задовольняючи клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки місцевий господарський суд виходив із того, що відповідач є стратегічним підприємством, проте згідно із Переліком об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. № 83, ДП "Житомирський бронетанковий завод" у вказаному Переліку відсутній, а тому зменшення розміру неустойки є безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, Товариство з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" вважає, що вищевказане судове рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2019р. у справі №906/268/19 було зобов`язано сторін надати - детальний розрахунок щодо нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних у табличній формі з чітким зазначення підстав, з яких сторони погоджуються або не погоджуються з розрахунком Господарського суду Житомирської області.

08.01.2020р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" надало суду апеляційної інстанції розрахунок неустойки, відповідно до якого вказує, що помилка у розрахунку сум штрафних санкцій судом першої інстанції полягає у подвійному зарахуванні 30423,67 грн. (залишку переплати за платіжним дорученням №2354 від 04.05.2019р.). Зазначає, що розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних здійснювався виходячи з суми боргу за накладною №0000072 від 27.04.2018р. у розмірі - 243389,37 грн., тоді як вірною сумою боргу за накладною №0000072 від 27.04.2018р. є 273813,05 грн. Також, позивачем наведено новий розрахунок пені, інфляційних втрат, 3% річних з зазначенням вірних, на думку скаржника, величин боргу і періодів прострочення.

У судових засідання Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2019р. та від 09.01.2020р. представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задоволити. Представник відповідача заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, стверджував, що судом першої інстанції при ухвалені оскарженого рішення було дотримано норми матеріального та процесуального права, з`ясовано всі обставини справи. З огляду на вказане, просить суд відмовити в задоволені апеляційної скарги, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 02 жовтня 2017 року, між ДП "Житомирський бронетанковий завод", як покупцем, та ТОВ "Механічний завод", як постачальником, було укладено Договір №375, за умовами якого постачальник зобов`язується виготовити та передати у власність, а покупець прийняти й оплатити продукцію, вказану у Специфікаціях, на умовах та в строки, передбачені договором (т.1, а.с.15-17).

Відповідно до п.2.1 Договору №375, кількість та номенклатура продукції вказується у Специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 4.1 Договору №375 визначено, що поставка продукції здійснюється за цінами, визначеними у відповідній Специфікації і включають всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші витрати, пов`язані і поставкою продукції.

Загальну сума договору складають суми усіх специфікацій, які були підписані відповідно до умов цього Договору (п.4.2 Договору №375).

Відповідно до п.5.1 Договору №375, оплата покупцем продукції здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у даному Договорі (якщо постачальник не повідомить покупцеві реквізитів іншого рахунка).

Згідно п.5.2 Договору №375, покупець здійснює оплату продукції шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Порядок, строки оплати та ціна встановлюється Сторонами у відповідній Специфікації.

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили, що у випадку порушення строку проведення остаточного розрахунку з оплати продукції, Покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день не виконання зобов`язання.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від зобов`язань та відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних), які виникли під час дії договору (п.10.5 договору).

28 грудня 2017 року до Договору №375 від 28.12.2017р. сторонами було підписано додаткову угоду №1 (т.1, а.с.19), відповідно п.1.1 якої сторони домовились продовжити дію договору №375 від 02.10.2017р. на термін до 31.12.2018р.

Згідно п.1.2 Додаткової угоди, даний договір набуває чинності з дати підписання Сторонами і діє до 31.12.2018року. Закінчення строку дії Додаткової угоди не звільняє Сторони від відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних), за даним Договором.

На виконання Договору №375, 02 жовтня 2017 року сторонами було підписано Специфікацію №1 щодо поставки Заготовки Котла, кр.№765-06 сб-313СБ у кількості 10шт. на загальну суму 284960 грн. Вказаною Специфікацією передбачено, що постачання та оплата Продукції здійснюється Сторонами за цінами та на умовах даної специфікації.

30.01.2018р. сторонами було підписано Специфікацію №1 щодо поставки Заготовки Котла, кр.№765-06 сб-313СБ у кількості 15шт. у термін до 15.02.2018р., 14шт. у термін до 26.02.2018р., 15 шт. у термін до 15.03.2018р., 18шт. у термін до 17.04.2018р. на загальну суму 1886267,66 грн. Постачання продукції здійснюється партіями, власними силами та за рахунок постачальника на адресу покупця (Житомирська область, смт. Новогуйвинське, вул.Дружби Народів,1 (п.3 специфікації №1 від 30.01.2018р). Відповідно до пункту 4 вказаної специфікації сторони погодили, умови оплати за продукцію наступним чином: - передплата 50% загальної суми за продукцію, визначеної у специфікації перераховується на рахунок постачальника упродовж трьох банківських днів з дня виставлення рахунку постачальником; - остаточний платіж здійснюється за кожну відвантажену кількість продукції в розмірі, що дорівнює різниці між її вартістю та проведеною замовником попередньою оплатою, упродовж 30 банківських днів після постачання продукції згідно з графіком постачання і проходження вхідного контролю на ДП "ЖБТЗ".

30.01.2018р. сторонами було підписано Специфікацію №2 щодо поставки Металоконструкції сидіння водія 765-18-сб177М та Металоконструкції сидіння командира 765-18-сб163М у загальній кількості 10 шт. на загальну суму 906779,70 грн. Пунктом 3 специфікації передбачено, що постачання продукції здійснюється партіями, власними силами та за рахунок постачальника на адресу покупця (Житомирська область, смт. Новогуйвинське, вул. Дружби Народів 1).

Згідно п. 4 специфікації №2 умови оплати за продукцію: - передплата 50% загальної суми за продукцію, визначеної у специфікації перераховується на рахунок постачальника упродовж трьох банківських днів з дня виставлення рахунку постачальником; - остаточний платіж здійснюється за кожну відвантажену кількість продукції в розмірі, що дорівнює різниці між її вартістю та проведеною замовником попередньою оплатою, упродовж 30 банківських днів після постачання продукції згідно з графіком постачання і проходження вхідного контролю на ДП "ЖБТЗ".

Договір, додаткова угода до договору та специфікації підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

В матеріалах справи містяться накладні:

- №0000010 від 29.01.2018р. на суму 456355,08 грн., №0000033 від 26.02.2018р. на суму 425931,41 грн., №0000050 від 28.03.2018р. на суму 395507,74 грн., №0000063 від 17.04.2018р. на суму 365084,06грн, №0000072 від 27.04.2018р. на суму 273813,05грн на поставку заготовок котлів за специфікацією №1 від 30.01.2018 (т.1, а.с.26-30);

- №0000019 від 06.02.2018р. на суму 272033,88грн, №0000032 від 26.02.2018р. на суму 272033,89грн, №0000043 від 16.03.2018р. на суму 362711,86грн, №0000073 від 04.05.2018р. на суму 227889,87грн на поставку металоконструкцій сидінь за специфікацією №2 від 30.01.2018 (т.1, а.с.22-25).

Судом встановлено, що у відповідності до умов п.п.2.4, 2,5 Договору Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод", на кожну партію продукції комісійно складалися акти вхідного контролю.

Так, Товариством з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" було складено акти №99 від 01.02.2018р. (т.1, а.с.35), акт №250 від 13.03.2018р. (т.1, а.с.36), акт №419 від 06.04.2018р. (т.1, а.с.37), акт №503 від 25.04.2018р. (т.1, а.с.38), акт №548 від 07.05.2018р. (т.1, а.с.39), акт №158 від 15.02.2018р. (т.1, а.с.31), акт №262 від 13.03.2018р. (т.1, а.с.32), акт №381 від 27.03.2018р. (т.1, а.с.33), акт №568 від 17.05.2018р. (т.1, а.с.34).

З вказаних актів вбачається, що все майно придатне до подальшого використання, за виключенням:

- заготовки котла 765-06-сб313СБ зав.№МЗ1136, що поставлялася за накладною №0000010 від 29.01.2018р. (Специфікація №1), та яка відноситься до браку та підлягає поверненню постачальнику для заміни. Тобто, фактично за вказаною накладною позивачем було поставлено відповідачу продукцію на суму 425931,41грн. (брак 1 котел на суму 30423,67 грн.) (т.1, а.с.35);

- металоконструкції сидіння 765-18-сб177 М в кількості 1 штуки зав. №МЗ 031 та металоконструкцій сидіння 765-18-сб163 М в кількості 2 штук зав. №МЗ 030, МЗ 032, що поставлялися за накладною №0000032 від 26.02.2018 (Специфікація №2), та які підлягають поверненню постачальнику для доопрацювання. Тобто, фактично за вказаною накладною позивачем було поставлено відповідачу продукцію на суму 137211,91грн (брак 1 сидіння 765-18-сб177 на суму 46533,94грн та брак 2 сидінь 765-18-сб163 М на суму 88288,06грн (т.1, а.с.32);

- металоконструкції сидіння 765-18-сб177М в кількості 2 штуки зав. №МЗ 033, МЗ 035, що поставлялися за накладною №0000043 від 16.03.2018 підлягають поверненню постачальнику для доопрацювання. Тобто, фактично за вказаною накладною позивачем було поставлено відповідачу продукцію на суму 269643,98грн (брак 2 сидіння 765-18-сб177 на суму 93067,88грн (т.1, а.с.33).

Поряд з цим, колегією суддів береться до уваги, що рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.07.2018р. у справі №906/198/18 встановлено, що позивач здійснював поставку продукції за договором №375 від 02.10.2017р. без отримання від відповідача попередньої оплати.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, здійсненням поставки без отримання попередньої оплати сторони фактично змінили умови договору в частині поставки продукції на умовах попередньої оплати, погодженої у договорі №375 від 02.10.2017р., і в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України вказані обставини є такими, що мають преюдиціальний характер при розгляді справи №906/268/19.

Враховуючи вищенаведене та згідно погоджених сторонами у п.4 Специфікацій №1 та №2 строків проведення розрахунків та умов договору, за отриману продукцію відповідач зобов`язаний був здійснити остаточний розрахунок:

- по заготовках котлів за специфікацією №1 від 30.01.2018р, за накладними: №0000010 від 29.01.2018р. - в строк до 16.03.2018р.; №0000033 від 26.02.2018р. - в строк до 25.04.2018р.; №0000050 від 28.03.2018р. - в строк до 23.05.2018р.; №0000063 від 17.04.2018 - в строк до 11.06.2018р.; №0000072 від 27.04.2018р. - в строк до 20.06.2018р..

- по металоконструкціях сидінь за специфікацією №2 від 30.01.2018р., за накладними: №0000019 від 06.02.2018р. - в строк до 01.04.2018р.; №0000032 від 26.02.2018р. - в строк до 25.04.2018р.; №0000043 від 16.03.2018р. - в строк до 11.05.2018р.; №0000073 від 04.05.2018р. - в строк до 02.07.2018р.

В свою чергу, відповідачем, в порушення умов договору, було проведено розрахунок за поставлену позивачем продукцію з порушенням строків оплати.

Відповідачем було сплачено:

- за заготовки котлів (специфікація №1): платіжне доручення №1755 від 22.03.2018р - 425931,41грн (т.1, а.с.42), платіжне доручення №1948 від 03.04.2018р. - 456355,08грн (т.1, а.с.43), платіжне доручення №2354 від 04.05.2018 - 395507,74грн (т.1, а.с.46), платіжне доручення №4990 від 28.12.2018р. - 150000,00грн(т.1, а.с.47), платіжне доручення №344 від 22.01.2019 - 100000,00грн (т.1, а.с.48), платіжне доручення №845 від 06.03.2019р. - 365084,06грн (т.1, а.с.49), платіжне доручення №847 від 06.03.2019 - 4225,61грн (т.1, а.с.51);

- за металоконструкції сидінь (специфікація №2): платіжне доручення №1620 від 14.03.2018р. - 453389,85грн. (т.1, а.с.40), платіжне доручення №1621 від 14.03.2018р. - 136016,94грн. (т.1, а.с. 41), платіжне доручення №1951 від 04.04.2018р. - 68605,95грн.(т.1, а.с.44), платіжне доручення №1952 від 04.04.2018р. - 134822,00грн (т.1, а.с.45), платіжне доручення №846 від 06.03.2019 - 113944,94грн (т.1, а.с.50).

За вказаних обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" з посиланням на п.7.2 Договору, ч.3 ст.549, ст.611, ч.2 ст.625 ЦК України звернулося з позовом до суду про стягнення з відповідача 172330,92 грн. пені, 46003,56 грн. інфляційних втрат, 14547,90 грн. 3% річних, а також судових витрат.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

В силу ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, невиконання зобов`язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 Цивільного кодексу України).

Як вже зазначалося вище 02.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" та Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод" було укладено договір №375, відповідно п.1.1 якого постачальник зобов`язується виготовити та передати у власність, а покупець - прийняти й оплатити продукцію, вказану у специфікаціях, надалі - "Продукція", на умовах та в строки, передбачені договором.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" свої зобов`язання з оплати поставленої продукції виконувало несвоєчасно.

Як передбачено ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 ст.549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Розмір пені, виходячи з норми ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Період нарахування, згідно з приписами ч.6 ст. 232 ГК України, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили, що у випадку порушення строку проведення остаточного розрахунку з оплати продукції, Покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день не виконання зобов`язання.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в сумі 172330,92грн.

Судом першої інстанції було здійснено перевірку проведених позивачем нарахувань пені (в межах визначених позивачем періодів її нарахування і сум на які здійснено таке нарахування), з урахування порядку та черговості сплачених відповідачем сум та вимог ч.6 ст.232 ГПК України, і констатовано, що правомірним є нарахування пені у сумі 123709,21 грн., в решті заявленої до стягнення пені в сумі 48621,71грн. відмовлено.

У апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" зазначає, що вважає такий висновок Господарського суду Житомирської області безпідставним, та пояснює, що згідно рішення по справі №906/566/18 сума заборгованості за договором №375 від 02.10.2017р. складає 722418,34 грн. і саме на вказану суму мало бути здійснено нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних. Поряд з цим, судом першої інстанції зроблено розрахунок величини пені виходячи з суми заборгованості 691994,61 грн. та безпідставно не здійснено нарахувань на суму 30423,73грн. з незрозумілих скаржнику підстав.

Щодо вказаних доводів особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає таке.

Судом першої інстанції встановлено, що у платіжних дорученнях Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод", якими оплачувалась поставлена продукція не зазначалося повних відомостей про платіж, а містилися лише посилання на рахунок №31 "за заготовку котла" або на рахунок №32 "за металоконструкції сидінь".

З посиланням на норми Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, судом було констатовано, що за таких обставин, у позивача не було підстав самостійно визначати порядок зарахування коштів, натомість погашення заборгованості мало здійснюватись в порядку черговості, яка виникла хронологічно раніше.

Місцевим господарським судом було зроблено висновок, що позивач хоча і враховував зазначені в графі "Призначення платежу" рахунки №31 від 30.01.2018 (за заготовку котла), №32 від 25.01.2018 (за металоконструкції сидінь), однак здійснював зарахування сплачених відповідачем сум не в черговості їх надходження.

Зокрема, платіжним дорученням №2354 від 04.05.2018р. позивачу було перераховано кошти у сумі 395507,74 грн., і після погашення боргу з оплати поставлених котлів, утворилася переплата у розмірі 30423,67 грн.

Суд вказав, що позивачем у свої розрахунках така переплата бути зарахована на погашення заборгованості з поставки товару по накладній №0000072 від 27.04.2018р. у сумі 273813,05 грн., і відповідно позивачем здійснено нарахування пені на суму 243389,37 грн., тоді як вказану переплату слід було зарахувати у погашення заборгованості за накладною №0000063 від 17.04.2018р. у сумі 365084,06 грн., яка виникла хронологічно раніше.

Тобто, позивач мав право нараховувати пеню за №0000063 від 17.04.2018р. лише на суму 334660,39 грн. і судом було зроблено відповідні перерахунки та визначено правомірну суму пені.

При цьому, здійснюючи нарахування пені за накладною №0000072 від 27.04.2018р. суд першої інстанції обмежився сумою - 243389,37 грн.

Щодо вищенаведеного апеляційний господарський суд зазначає таке.

Одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є принцип диспозитивності.

Згідно зі ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Принцип диспозитивності передбачає право суб`єкта обрати один із способів захисту прав, форму (порядок) захисту, можливість відмовитися від захисту порушеного права чи інтересу повність чи частково.

Відповідно до норм ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Тобто, допускається нездійснення суб`єктом свого права на захист. Однак це не припиняє самого права.

Отже, позивач мав право здійснити нарахування пені на суму 273813,05грн. за період з 21.06.2018р. по 21.12.2018р., проте здійснив нарахування лише на суму 243389,37 грн., водночас звернення з позовом та заявлення певної величини позовних вимог є правом позивача яке він здійснює на власний розсуд, і у суду відсутні підстави виходити за межі позовних вимог.

При цьому, позивач здійснив розрахунок пені, інфляційних та 3% річних не на всю суму разом 722418,34 грн., а на суми поставленого товару по кожній накладній окремо, без врахування черговості здійснення оплат по цим накладним, що призвело до невірного розрахунку.

Колегія суддів звертає уваги, що судовими рішенням у справі №906/566/18 встановлено наявність заборгованості за договором №375 від 02.10.2017р. на загальну суму 722 418,34 грн., проте не зазначено безпосередньо суми заборгованості за кожною накладною окремо, а тому Господарський суд Житомирської області правомірно здійснив власний розрахунок величини пені, інфляційних втрат та 3% річних за кожною з накладних.

Вірним також, є висновок суду, що позивач мав право здійснювати нарахування пені лише в межах 6-місячного строку, як це встановлено ч.6 ст. 232 ГК України, а не за весь час прострочення.

З огляду на вказане апеляційний господарський суд вважає обґрунтованими доводи суду першої інстанції в частині визначення величини пені та погоджується з ними.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем нараховані до стягнення 46003,56грн. інфляційних втрат, 14547,90грн. 3% річних.

Місцевим судом було здійснено перерахунок інфляційних втрат та 3 % річних, з урахування порядку оплати поставленої продукції та черговості погашення боргу у хронологічній послідовності та вірно встановлено, що до стягнення підлягають інфляційні втрати в сумі 40917,54грн. та 3% річних в сумі 12449,06грн., а в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 5086,02грн (46003,56грн - 40917,54грн = 5086,02грн) та 3% річних в сумі 2098,84 (14547,90грн - 12449,06грн = 2098,84грн) слід відмовити.

Крім того, твердження скаржника, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних місцевим господарським судом здійснювалось на суму заборгованості - 598605,29 гривень не відповідає дійсності, оскільки для розрахунку бралась сума 691994,61 грн., що вбачається з останнього абзацу арк.9 рішення та абз.2 арк.10 рішення, а тому вказаний аргумент позивача відхиляється колегією суддів.

Також, як зазначалося вище, Товариством з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" 06.01.2020р., на адресу суду направлено новий розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних (т.2, а.с.39). Позивач вказує, що судом першої інстанції допущено помилку у розрахунку сум штрафних санкцій, яка полягає у подвійному зарахуванні 30423,67 грн. (залишку переплати за платіжним дорученням №2354 від 04.05.2018р.), а саме в погашення заборгованості за накладною №0000063 від 17.04.2018р. та в погашення заборгованості за накладною №0000072 від 27.04.2018р. Зазначає, що розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних здійснювався виходячи з суми боргу за накладною №0000072 від 27.04.2018р. у розмірі - 243389,37 грн., тоді як вірною сумою боргу є 273813,05 грн.

Також, позивачем наведено, власний розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних з урахування вищенаведених обставин.

Розглянувши вказаний розрахунок позивача апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Скаржником стверджується, що місцевим судом двічі зараховано 30423,67 грн. (залишок переплати за платіжним дорученням №2354 від 04.05.2018р.), а саме в погашення заборгованості за накладною №0000063 від 17.04.2018р. та в погашення заборгованості за накладною №0000072 від 27.04.2018р.

Поряд цим, колегією суддів вказані доводи відхиляються, оскільки розрахунок пені, інфляційних та 3% річних був здійснений Товариством з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" виходячи не з всієї суми заборгованості 722418,34 грн., а на суми поставленого товару по кожній накладній окремо, без врахування черговості здійснення оплат по цим накладним, що призвело до невірного розрахунку.

Натомість, судом першої інстанції на сторінці 7 рішення суду у таблиці зазначено суми заборгованості з урахуванням проплат та черговості погашення заборгованості, яка виникла раніше, і констатовано, що за накладною №0000063 від 17.04.2018р. заборгованість складає 334660,39 грн. (365084,06 грн. 30423,67 грн. переплати), а за накладною №0000072 від 27.04.2018р. заборгованість складає 273813,05 грн.

Натомість при розрахунку пені, замість суми боргу за накладною №0000072 від 27.04.2018р. - 273813,05 грн., судом було здійснено розрахунок виходячи з суми - 243389,37 грн., оскільки саме таку суму вказував позивач як заборгованість по накладній №0000072 у позовній заяві (т.1, а.с.7) та у заяві про збільшення позовних вимог (т.1, а.с. 190) і суд, з урахуванням принципу диспозитивності, позбавлений права вийти за межі сум та періодів прострочення зазначених позивачем.

Крім того, згідно ч.3 ст.46 ГПК України позивач наділений правом змінити предмет або підстави позову лише до закінчення підготовчого засідання, а тому поданий 06.01.2020р. на стадії апеляційного провадження Товариством з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" новий розрахунок колегією суддів не може бути взятий до уваги.

Також, у апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" вказує на безпідставність зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивач, на 50% до 61854,61 грн. Зазначає, що місцевим судом помилково віднесено Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" до числа стратегічних підприємств, оскільки воно відсутнє у Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Щодо зменшення місцевим господарським судом розміру пені на 50% апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії. При цьому, зменшення розміру пені належить до дискреційних повноважень суду, і останній не обмежений визначеним колом обставин, за наявності яких розмір пені підлягає зменшенню. Враховуючи наведене, сама відсутність ДП "Житомирський бронетанковий завод" у Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, не є безумовною підставою відмови у зменшенні розміру пені, що підлягає до стягнення з відповідача.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем на останнього і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013р. №7-рп/2013.

Поряд з цим, зменшуючи розмір заявленої до стягнення пені слід врахувати значимість ДП "Житомирський бронетанковий завод" у посиленні обороноздатності України, а також ту обставину, що Договір №375 від 02.10.2017р. було укладено відповідачем з метою проведення ремонтних робіт військової техніки на виконання Договорів з Міністерством оборони України (п.1.3 Договору).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції реалізував надане йому право та частково задоволив клопотання відповідача про зменшення розміру пені та зменшив розмір штрафної санкції (пені), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за прострочення оплати продукції за договором на 50%, що є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає пеня в розмірі 61854,61грн. - 50% від обґрунтовано нарахованої суми.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів констатує, відсутність підстав передбачених ст. 277 ГПК України для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Житомирської області від 11.09.2019 р. у справі № 906/268/19 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Механічний завод" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 11.09.2019 р. у справі № 906/268/19 - без змін.

2. Справу №906/268/19 надіслати Господарському суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "11" січня 2020 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.