ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2020м. ДніпроСправа № 904/6094/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ільєнко Д.Ю.

та представників:

від позивача: Карпенко Ю.С.;

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іванівка" (смт. Кринички, Криничанського району, Дніпропетровської області)

до Приватного підприємства "Обрій" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 31082018 від 31.08.2018 у розмірі 765 108 грн. 00 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Іванівка" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного підприємства "Обрій" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 31082018 від 31.08.2018 у розмірі 765 108 грн. 00 коп.

Ціна позову складається з суми основного боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 31082018 від 31.08.2018 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем 31.08.2019 та 01.09.2019 товару та, відповідно, наявністю боргу у сумі 765 108 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 23.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд по суті за правилами спрощеного позовного провадження на 20.01.2020.

У судове засідання 20.01.2020 з`явився представник позивача. Представник відповідача у вказане судове засідання не з`явився, причин нез`явлення суду не повідомив, будь-яких клопотань від відповідача до суду не надходило, з приводу чого суд зазначає слідуюче.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 18.12.2019, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49000, м. Дніпро, вулиця Каштанова, будинок 4-Б, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.75-78).

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з частиною 6 статті 242 цього Кодексу днем вручення судового рішення є, окрім іншого, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Суд відзначає, що про день, час та місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомлення №195, з якого вбачається факт отримання ухвали суду відповідачем - 31.12.2019, отже завчасно (а.с.79).

При цьому, відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Більше того, ухвалою суду від 23.12.2019, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи дату отримання ухвали суду - 31.12.2019, відповідач мав подати відзив на позовну заяву в строк по 15.01.2020 включно.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 20.01.2019 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився. Будь-якихклопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Додатково судом було з`ясовано факт та дату отримання відповідачем позовної заяви (шляхом відстеження її руху на офіційному сайті "Укрпошти") та встановлено, що позовну заяву з доданими документами відповідач отримав 19.12.2018 (а.с.81) - отже, більше місяця назад, однак протягом всього часу не висловив зацікавленості щодо вказаної справи.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, участь у судовому засіданні його представника та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки:

- останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином (частина 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України);

- відповідач не повідомив про причини неявки його представника, отже, з урахуванням положень пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу за відсутності такого учасника.

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

Крім того, матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 20.01.2020 представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, представник позивача наполягав на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Також представник позивача наголошував на тому, що неявка у судове засідання представника відповідача, повідомленого належним чином про судове засідання, не є перешкодою для розгляду справи по суті.

У судовому засіданні були оглянуті оригінали первинних документів, на підставі яких позивачем заявлена до стягнення спірна заборгованість, а саме: договору поставки від 31.08.2018, специфікації № 1 та № 2, видаткові накладні від 31.08.2018 та від 01.09.2018 та інші оригінали документів.

Враховуючи те, що норми пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначають одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також виконання завдання господарського судочинства - справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спору, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що відповідно до статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладено на сторін судового процесу, справа підлягає розгляду за наявними матеріалами та за відсутності представників відповідачів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 20.01.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 31.08.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Іванівка" (далі - продавець, позивач) та Приватним підприємством "Обрій" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 31082018 (далі - договір, а.с.38-39), відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупця пшеницю (в подальшому - товар), ціна якого є договірною (пункт 1.1. договору).

У пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2018, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, передбачених договором.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, у пункті 2.1. договору сторони визначили, що кількість товару, що передається продавцем на умовах договору відображається у видаткових накладних, які є невід`ємними частинами договору.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Так, у розділі 3 договору сторонами були визначені умови та строки поставки товару, зокрема:

- товар постачається покупцю відповідно до замовлення та видаткових накладних транспортом покупця (пункт 3.1. договору);

- право власності на товар переходить від продавця до покупця на складі покупця (пункт 3.2. договору);

- передачу товару та видачу відповідних документів на товар продавець здійснює на підставі пред`явленого покупцем доручення на отримання товару (пункт 3.4. договору).

Відповідно до пункту 4.1. договору ціна за одиницю товару є договірною і відображається у видаткових накладних.

До договору сторонами було підписано дві специфікації, а саме:

- специфікацію № 1 від 31.08.2018, в якій сторони визначили, що продавець поставляє у власність покупця товар - пшеницю в кількості 100 тон, за ціною за 1 тону - 4 900 грн. 00 коп. та на загальну суму 490 000 грн. 00 коп. Умови поставки товару - транспортом та за рахунок покупця. Пункт навантаження - с.Степанівка Криничанський район, пункт поставки - с. Широке, Солонянский район, Дніпропетровська область. Строк поставки товару - до 01.09.2018 (а.с. 40);

- специфікацію № 2 від 01.09.2018, в якій сторони визначили, що продавець поставляє у власність покупця товар - пшеницю в кількості 100 тон, за ціною за 1 тону - 4 900 грн. 00 коп. та на загальну суму 490 000 грн. 00 коп. Умови поставки товару - транспортом та за рахунок покупця. Пункт навантаження - с. Степанівка Криничанський район, пункт поставки - с. Широке, Солонянский район, Дніпропетровська область. Строк поставки товару - до 02.09.2018 (а.с.41).

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, на виконання умов договору, позивачем 31.08.2018 та 01.09.2018 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 909 685 грн. 00 коп. відповідно до таких видаткових накладних:

- видаткової накладної № 641 від 31.08.2018 на суму 444 577 грн. 00 коп. (а.с.45);

- видаткової накладної № 648 від 01.09.2018 на суму 465 108 грн. 00 коп. (а.с.46).

Також в матеріалах справи наявні товарно-транспортні накладні, за якими відбувалося перевезення вказаного товару (а.с.47-58).

Як вказує позивач, відповідачу були виставлені рахунки на оплату поставленого за вказаними видатковими накладними товару, а саме:

- рахунок на оплату № 474 від 31.08.2018 на суму 444 577 грн. 00 коп. (а.с.43);

- рахунок на оплату № 481 від 01.09.2018 на суму 465 108 грн. 00 коп. (а.с.44).

Суд зауважує, що товар, визначений умовами договору та специфікацій, у повній мірі відповідає товару, що було поставлено згідно з вказаними накладними, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаних накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення. Кожна з вказаних видаткових накладних підписана представником відповідача та скріплена його печаткою.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості, як того вимагає пункт 3.5. договору поставки, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеними накладними відповідачем також не заявлено.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

У пункті 5.1. договору сторони погодили, що розрахунки між сторонами здійснюються в українській національній валюті - гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Як вказує позивач, станом на момент звернення із позовом до суду, відповідачем отриманий товар було оплачено лише частково в сумі 144 577 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою від 31.08.2018 (а.с.63-64).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що поставлений 31.08.2018 та 01.09.2018 товар не був оплачений відповідачем у встановлені строки та у повному обсязі.

Суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за договором щодо своєчасного розрахунку за переданий йому товар не виконав, оплату в установлені в частині 1 статті 692 Цивільного кодексу України строки не здійснив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 765 108 грн. 00 коп.

У зв`язку з вказаними обставинами, позивачем на адресу відповідача 17.09.2019 було направлено лист за вих. № 205 від 17.09.2019, в якому позивач вимагав сплатити заборгованість за поставлений товар в сумі 765 108 грн. 00 коп. протягом 7 днів з моменту отримання цієї вимоги (а.с.59-60). Докази направлення вимоги та докази її отримання відповідачем 04.10.2019 наявні в матеріалах справи (а.с.61-62).

Однак, вищевказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Отже, свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару відповідач порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 765 108 грн. 00 коп., що і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до частин 1 та 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Умовами договору не було встановлено строк оплати товару, що за ним поставляється відповідачу, отже, в такому випадку підлягають застосуванню норми частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України.

Статтею 538 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Враховуючи зазначені положення законодавства, судом встановлено, що позивачем було поставлено товар на загальну суму 909 685 грн. 00 коп., і за таких обставин зустрічним виконанням умов договору відповідачем було зобов`язання здійснити оплату вартості товару відразу після його прийняття - 31.08.2018 та 01.09.2018, відповідно.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Отже, враховуючи встановлений строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару 31.08.2018 та 01.09.2018 за спірними видатковими накладними, судом встановлено, що строк оплати поставленого за ними товару є таким, що настав - 31.08.2018 та 01.09.2018, відповідно.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження повної оплати поставленого 31.08.2018 та 01.09.2018 товару відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу в сумі 765 108 грн. 00 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 765 108 грн. 00 коп.

З урахуванням викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 11 476 грн. 62 коп. витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Іванівка" до Приватного підприємства "Обрій" про стягнення заборгованості за договором поставки № 31082018 від 31.08.2018 у розмірі 765 108 грн. 00 коп. - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Приватного підприємства "Обрій" (49000, м. Дніпро, вулиця Каштанова, будинок 4-Б; ідентифікаційний код 31045607) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Іванівка" (52300, Дніпропетровська область, Криничанський район, смт.Кринички, вулиця Будівельників, будинок 9; ідентифікаційний код 31004377) - 765 108 грн. 00 коп. - основного боргу, 11 476 грн. 62 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 20.01.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко