ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3745/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Бєсєдіній М.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант", м. Київ
до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-гарант", м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - не з`явився

відповідача - Власенко О.О.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області звернулося Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" із позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-гарант" та просить суд стягнути з останнього 19419,81 грн. заборгованості, яка, згідно розрахунків позивача, складається зі страхового відшкодування (18300,00 грн.), інфляційних втрат (128,10 грн.) і пені (907,48 грн.).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на невиконання відповідачем зобов`язання зі сплати страхового відшкодування відповідно до Полісу №АК/8985995, право на вимогу якого виникло у позивача у зв`язку з відшкодуванням шкоди, заподіяної ОСОБА_1 в результаті ДТП, що мало місце 22.12.2018 р. за участю транспортних засобів Mitsubishi LANCER НОМЕР_3 та AUDI A6 НОМЕР_2.

Ухвалою від 18.11.2019 р. було відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи та призначено судове засідання на 02.12.2019 р. о 10:00.

Ухвалою від 02.12.2019 р. розгляд справи було відкладено на 10:00 23.12.2019 р.

Присутній у судовому засіданні 23.12.2019 р. представник відповідача висловив заперечення на заявлені позивачем вимоги та надав письмові пояснення (вх.31195), в яких відповідач стверджує, що обов`язок щодо виплати страхового відшкодування за Полісом №АК/8985995 відсутній оскільки: водій ОСОБА_1 на час настання ДТП не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2, у зв`язку з чим не є особою, відповідальність якої застрахована, а отже автомобіль "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2 , не був забезпеченим у розумінні ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; відсутні правові підстави вважати ДТП, що трапилася 11.05.2018 за участю транспортного засобу "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , є страховим випадком; позивачем, для правильного розрахунку розміру страхового відшкодування, що має бути виплачене за Договором не було проведено експертизу для визначення розміру заподіяного матеріального збитку за наслідками ДТП, оскільки при розрахунку суми страхового відшкодування мав бути застосований коефіцієнт фізичного зносу з огляду на те, що строк експлуатації пошкодженого транспортного засобу перевищував 7 років.

Ухвалою від 23.12.2019 р. розгляд справи було відкладено до 11:00 15.01.2020 р. та встановлено позивачу строк для подання письмових пояснень з приводу викладених відповідачем заперечень до 10.01.2020 р.

11.01.2020 р. від позивача надійшли письмові пояснення (вх.556) на заперечення відповідача, в яких ТОВ СК «Альфа-Гарант» викладено пояснення щодо наявності підстав для страхового відшкодування та щодо розрахунку страхового відшкодування і врахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля.

15.01.2020 р. представником відповідача було надано додаткові пояснення по справі (вх.846) щодо порядку визначення розміру страхового відшкодування та викладено додаткові заперечення на доводи позивача.

Надані учасниками справи пояснення судом були досліджені та долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 15.01.2020 р. представник відповідача підтримав заперечення, викладені у заявах по суті справи та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача у призначене судове засідання не з`явився. В матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи без його участі (вх. 3745 від 14.11.2019 р.).

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених ст. 202 ГПК України, тому суд розглядає справу на підставні наявних матеріалів справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу докази і заяви по суті справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

22.12.2018 трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля AUDI А6, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля Mitsubishi LANCER, д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 . Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 22.01.2019 року по справі № 522/871/19 було встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталась у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 . Правил дорожнього руху.

Транспортний засіб Mitsubishi LANCER, д.н.з. НОМЕР_3 , був застрахований по договору добровільного страхування транспортних засобів № 06-GR/18-798-003222 від 02.05.2018 року в ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Завдані матеріальні збитки згідно Рахунку-фактури від 17.01.2019 р., № 0008, ОСОБА_3 ФОП становлять 18300,00 грн. Оскільки транспортний засіб Mitsubishi LANCER, д.н.з. НОМЕР_3 був застрахований по договору добровільного страхування транспортних засобів № 06-GR/18-798-003222 від 02.05.2018 року в ТДВ СК «Альфа-Гарант», останнім було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 18300,00 грн.

Згідно статті 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика у межах фактичної виплати, перейшло право вимоги, яке потерпілий Страхувальник мав до особи, відповідальної і за нанесення шкоди. Згідно статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків має право на їх відшкодування у розмірі «витрат, які вона зробила чи мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке «Страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Право регресу до страховика винної особи переходить саме по розміру збитків завданих пошкодженому автомобілю в межах фактичних витрат страховика.

ТДВ СК «Альфа-Гарант» направило регресну вимогу до Відповідача, проте останній, в свою чергу, відмовив у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що водій автомобіля, з вини якого трапилось ДТП, не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу, у зв`язку з чим не є особою, відповідальність якого застрахована за полісом, а відповідач не несе майнову відповідальність перед третіми особами за завдану такою особою шкоду.

Враховуючи відмову відповідача від виплати суми страхового відшкодування позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначав, що відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована, вважаються страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Однак, ч.5 ст. 380 Митного кодексу України встановлено, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам. З листа т.в.о. першого заступника начальника Харківської митниці Державної фіскальної служби України № 29-08/7 від 29.08.2019 року щодо перетину митного кордону України транспортним засобом "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2 встановлено, що транспортний засіб "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2 WIN НОМЕР_4 ввезений 02.02.2017 на митну територію України у митному режимі «Тимчасове ввезення до 1 року» особою іншою, ніж зазначений у листі ОСОБА_1 . Крім того, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК/8985995 від 11.05.2018 року відповідно до якого застрахований транспортний засіб марки "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2 укладений з О . Жилиховським.

Таким чином, відповідач вказував, що особи які ввезли на митну територію України транспортний засіб і застрахували його, не мають права передавати його у користування іншим особам. В протилежному випадку - коли автомобіль, що знаходиться в митному режимі тимчасового ввезення був переданий страхувальником у користування іншій особі - така особа вважається такою, що використовує його протиправно. Відповідно, в розумінні п.1.4. ст.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" така особа не може вважатися такою, відповідальність якої застрахована. З огляду на фактичні обставини справи та системний аналіз і взаємозв`язок п.1.4 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ч.5 ст.380 Митного кодексу України, на думку відповідача, свідчить, що водій ОСОБА_1 на час ДТП не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2 , у зв`язку із чим не може вважатися такою особою, відповідальність, якої застрахована, згідно Полісу № АК/8985995 від 11.05.2018 року. Відповідач вважає, що позивачу було обґрунтовано відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю підстав для визнання події страховим випадком, так як водій ОСОБА_1 на час настання ДТП не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу.

Окрім того, відповідач зазначав, що позивач при здійсненні страхового відшкодування мав дотримуватися положень Договору 06-GR/18-798-003222 від 02.05.2018 р., зокрема в частині визначення розміру матеріального збитку. Так, п. 17.5 Договору встановлюється, що відшкодування розміру збитку проводиться на підставі документів рекомендованої СТО. Документом, на підставі якого здійснюється розрахунок страхового відшкодування є, за рішення Страховика, деталізована калькуляція щодо вартості відновлювального ремонту ТЗ, складена на рекомендованій СТО, або акт автотоварознавчого дослідження, проведеного експертом, погодженим зі Страховиком. Виплата страхового відшкодування здійснюється на рахунок рекомендованої СТО, якщо інше не узгоджено із Страховиком. Відповідач вказував, що розрахунок суми був проведений позивачем самостійно на основі комп`ютерної програми Audatex. Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно з п.2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003 р. вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до п.7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003, значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує, зокрема 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Відповідно до Розрахунку страхового відшкодування, який є додатком до Страхового акту №СТ/18/0361 від 28.05.2019 р., позивачем при розрахунку суми страхового відшкодування не було враховано коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу. В той же час, із наявної копії Свідоцтва №САР 069175 про реєстрацію автомобіля марки "MITSUBISHI LANCER" д.н.з. НОМЕР_3 вбачається, що вказаний транспортний засіб випущено у 2007 році, а відтак, станом на дату скоєння розглядуваної ДТП, строк експлуатації пошкодженого автомобіля складав більше 11 років. З огляду на викладене, враховуючи положення Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, відповідач стверджував, що позивачем при розрахунку суми страхового відшкодування мав бути застосований коефіцієнт фізичного зносу з огляду на те, що строк експлуатації пошкодженого транспортного засобу перевищував 7 років. Проте додатки до позовної заяви не містять висновків товарознавчої експертизи стосовно визначення вартості матеріального збитку та відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, а відтак, враховуючи відсутність доказів врахування позивачем коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу при розрахунку суми відшкодування, Відповідач вважає, що Позивачем не доведено обґрунтованості заявленої до стягнення з відповідача суми.

АТ "Страхова компанія "Мега-Гарант" вважає, що обов`язок щодо виплати страхового відшкодування за Полісом №АК/8985995 відсутній оскільки: водій ОСОБА_1 на час настання ДТП не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2, у зв`язку з чим не є особою, відповідальність якої застрахована, а отже автомобіль "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2 , не був забезпеченим у розумінні ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; відсутні правові підстави вважати ДТП, що трапилася 11.05.2018 за участю транспортного засобу "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , є страховим випадком; позивачем, для правильного розрахунку розміру страхового відшкодування, що має бути виплачене за Договором не було проведено експертизу для визначення розміру заподіяного матеріального збитку за наслідками ДТП, оскільки при розрахунку суми страхового відшкодування мав бути застосований коефіцієнт фізичного зносу з огляду на те, що строк експлуатації пошкодженого транспортного засобу перевищував 7 років.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Виходячи із зазначеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому, деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 зазначеного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди (або інша особа, яка застрахувала відповідний транспортний засіб) застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

За змістом частини 5 статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. При цьому, відповідачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні статей 76-77 ГПК України на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу на момент ДТП, чи доказів відсутності посвідчення водія у фізичної особи ОСОБА_1 .

Виходячи з аналізу положень статті 627 ЦК України та статті 44 ГК України, сторони є не лише вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, але й здійснюють власну діяльність на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Відтак, укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АК/8985995) з умовами щодо відповідного страхового платежу, який страховик повинен здійснити страхувальнику, що є особою, відмінною від тієї, яка є фактичним власником або ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, судом не встановлено спеціальних заборон щодо страхування автомобілів, ввезених в Україну на умовах тимчасового до одного року використання.

Укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс № АК/8985995 з умовами щодо відповідного страхового платежу, що повинен здійснити страхувальник, який є особою, відмінною від тієї, яка тимчасово ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, повинен був усвідомлювати ризик тих наслідків, які можуть випливати за наслідками укладення такого договору в контексті принципів цивільного законодавства щодо обов`язковості виконання зобов`язання сторонами. Тому відповідач не вправі посилатись на обставини відмінності особи, що ввезла автомобіль на територію України для виключно власного використання та безпосереднього водія автомобіля, який керував ним у момент ДТП, як на невідповідність особи, відповідальність якої застрахована згідно з полісом № АК/8985995. Крім того, суд зазначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України), однак, суду не надано доказів визнання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АК/8985995) недійсним.

Відповідачем не було надано доказів, які б підтверджували незаконне заволодіння транспортним засобом водієм ОСОБА_1 , а лист т.в.о. першого заступника начальника Харківської митниці Державної фіскальної служби України №29-08/7 від 29.08.2019 року щодо перетину митного кордону України транспортним засобом "AUDI А6", д.н.з. НОМЕР_2 та його ввезення 02.02.2017 на митну територію України у митному режимі «Тимчасове ввезення до 1 року» особою іншою, ніж зазначений у листі ОСОБА_1 , не може вважатися належним доказом на обґрунтування заборони управління зазначеним автомобілем водієм, який був винуватцем ДТП, оскільки факт керування автомобілем третьою особою в певний момент часу не спростовує обставин ввезення автомобіля для власних потреб О.Жилиховським.

Аналогічний висновок було викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в п. 22 постанови від 08 квітня 2019 року у справі № 910/14693/17.

Надаючи оцінку запереченням відповідача відносно використання програмного продукту Audatex та обов`язковості проведення експертизи для визначення розміру заподіяного матеріального збитку за наслідками ДТП із застосуванням коефіцієнту фізичного зносу з огляду на те, що строк експлуатації пошкодженого транспортного засобу перевищував 7 років, суд виходить з наступного.

Визначення розміру збитків на підставі ремонтної калькуляції, складеної на основі комп`ютерної програми "Audatex", не суперечить умовам чинного законодавства про оціночну діяльність, оскільки калькуляція складалась на основі комп`ютерної програми Audatex, яка рекомендована п.59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Крім того, частиною 2 статті 1192 ЦК України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №910/9396/17, від 25.07.2018 у справі №922/4013/17.

Положеннями статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Пунктом 22.1 статті 22 Зазначеного Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі статті 29 та пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством та в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Враховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов`язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з виплатою страхового відшкодування, за мінусом франшизи.

Твердження відповідача про те, що єдиним належним доказом розміру заподіяної внаслідок ДТП матеріальної шкоди є висновок експерта про розмір збитків, у тому числі з урахуванням коефіцієнту зносу автомобіля є помилковими, оскільки звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 25.07.2018 року у справі №922/4013/17.

Законом України "Про страхування" не передбачено обов`язкового проведення професійної оцінки шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, суб`єктами оціночної діяльності та необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від проведення такої оцінки. Отже, визначення позивачем розміру страхового відшкодування на підставі ремонтної калькуляції, рахунку-фактури, не суперечить приписам ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Окрім того, письмова відмова відповідача у здійснені страхової виплати (17-09/13 від 17.09.2019 р., а.с. 55) базувалася лише на запереченнях щодо правомірності володіння транспортним засобом ОСОБА_1 та не містила такого вмотивування рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, що стосується визначення розміру відшкодування.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний був виплатити на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 18300,00 грн.

Згідно п. 36.2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Вимога позивача була отримана відповідачем 08.08.2019 р. та 17.09.2019 р. відповідачем було прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Відповідно до п. 36.5. ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Враховуючи викладене, позивачем було здійснено нарахування штрафних санкцій з 18.09.2019 р. по 12.11.2019 р. та інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання.

Перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню 907,48 грн пені та 128,10 грн інфляційних втрат, суд вважає їх обґрунтованими, а вимоги по їх стягненню такими, що підлягають задоволенню.

Дослідивши розрахунки позивача та прохальну частину позовної заяви, судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідача 19419,81 грн, в той же час, згідно розрахунків позивача сума пені (907,48 грн), інфляційних втрат (128,10 грн) та страхового відшкодування (18300,00 грн) складає 19335,58 грн. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в частині, обґрунтованій наданими розрахунками, а саме 19335,58 грн.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Положеннями ст.126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивач просив суд покласти на відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копію витягу з договору про надання правничої допомоги б/н від 14.05.2019 р., копію завдання-доручення від 05.11.2019 р. про надання правової допомоги за договором із сумою гонорару 5000,00 грн та копію платіжного доручення №10232 від 07.11.2019 р. на суму 5000,00 грн, копію акту прийому-передачі наданої правничої допомоги від 12.11.2019 р., копію детального розрахунку та опису робіт (наданих послуг), виконаних за договором про надання правничої допомоги, від 12.11.2019 р.

За приписами ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Доказів неспівмірності заявлених витрат до суду не було надано, тому суд приймає докази позивача та покладає на відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу.

Враховуючи приписи ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та те, що спір виник з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору по даній справі також покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 73, 74, 80, 86, 129, 238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "МЕГА-ГАРАНТ" (61057, Харківська обл., місто Харків, Київський район, ВУЛИЦЯ ДОНЦЯ-ЗАХАРЖЕВСЬКОГО, будинок 6/8, ідентифікаційний код особи 30035289) на користь Товариства з додатковою відповідальністю СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АЛЬФА-ГАРАНТ" (01133, м.Київ, Печерський район, БУЛЬВАР ЛЕСІ УКРАЇНКИ, будинок 26, ідентифікаційний код особи 32382598) суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 18300,00 грн., пеню - 907,48 грн., інфляційні втрати - 128,10 грн., 1921,00 грн. судового збору та 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення його повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України з врахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "16" січня 2020 р.

Суддя Л.С. Лаврова