ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.01.2020р. Справа №905/2093/19

за позовом: Приватного підприємства «Підшипникзбут» (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Італійська, 116А, )

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Конрада Гампера, 2, )

про стягнення 131384,30 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Приватне підприємство «Підшипникзбут», м.Маріуполь звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод», м.Краматорськ про стягнення заборгованості у розмірі 131384,30 грн, з яких 103728,20 грн сума боргу, 20934,19 грн інфляційне збільшення, 6721,91 грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки №48/6-1 від 11.01.2012р. в частині проведення своєчасної та в повному обсязі оплати товару, що стало підставою для нарахування інфляційних та відсотків річних.

Ухвалою суду від 18.11.2019р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/2093/19, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у відзиві №08/1344 від 04.12.2019р. позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за договором поставки №48/6-1 від 11.01.2012р. в сумі 103728,20 грн визнав.

Відповідь на відзив, подання якої в силу норм ч.4 ст.161 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов`язком позивача, до господарського суду не надходила.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Як свідчать матеріали справи, 11.01.2012р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) був підписаний договір поставки №48/6-1, за змістом п.п.1.1, 1.2 якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором поставити товар, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар. Найменування (асортимент), ціна, кількість, строки поставки, загальна вартість, походження цього товару вказуються у специфікаціях, які додаються до договору та є його невід`ємною частиною.

За змістом п.9.11 договору №48/6-1 від 11.01.2012р. (в редакції додаткової угоди б/н від 27.12.2013р.) останній набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2014р. та автоматично підлягає продовженню на кожний наступний календарний рік, якщо відсутня письмова форма розірвання діючого договору.

Приймаючи до уваги, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази припинення дії спірного правочину, суд дійшов висновку, що зобов`язання сторін за вказаною угодою автоматично продовжувались кожний наступний рік та були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст.712 Цивільного кодексу України та ст.ст.264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст.655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, постачальником та покупцем за договором поставки №48/6-1 від 11.01.2012р. було підписано специфікацію №19 від 04.05.2017р. (а.с.19), якою сторони узгодили найменування, кількість, ціну за одиницю, загальну вартість товару.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом №88 від 24.05.1995р. Міністерства фінансів України, документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.п.2.4, 2.5 вказаного Положення, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Відповідно до умов специфікації №19 від 04.05.2017р. строк поставки товару визначено до 15.08.2017р. на умовах: СРТ склад покупця (Приватне акціонерне товариство «Старокраматорський машинобудівний завод», м.Краматорськ, вул.Конрада Гампера, 2).

Як свідчить представлена до матеріалів справи видаткова накладна №1326 від 23.08.2017р., на підставі укладеного сторонами договору №48/6-1 від 11.01.2012р. у серпні 2017 року Приватним підприємством «Підшипникзбут» було поставлено відповідачу товар, погоджений сторонами у специфікації до даного правочину, на суму 287456,40 грн.

Повноваження представника відповідача (економіст Дацкова Л.Ф.), яка прийняла товар за вказаним первинним документом підтверджено довіреністю №4841 від 22.08.2017р.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, позивачем доведено належними та допустимими доказами поставку товару на суму 287456,40 грн в межах договору №48/6-1 від 11.01.2012р.

Як вказує позивач, відповідач встановлений договором №48/6-1 від 11.01.2012р. обов`язок щодо оплати товару у визначений угодою строк не виконав, внаслідок чого позивачем заявлено вимоги, зокрема, про стягнення заборгованості за наведеним правочином в сумі 103728,20 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.2.5 договору №48/6-1 від 11.01.2012р. (в редакції додаткової угоди б/н від 11.07.2018р.) оплата за товар здійснюється у наступному порядку:

- 50% - передплата протягом 3-х днів з моменту підписання специфікації,

- 50% - протягом 15-ти банківських днів з моменту отримання товару на складі покупця. Інші умови оплати можуть бути вказані у специфікації.

Одночасно, відповідно до умов специфікації №19 від 04.05.2017р. сторони погодили наступні умови оплати: 50% - передплата, 50% - відстрочка платежу 14 днів з дня поставки товару на склад покупця.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору поставки (з урахуванням змісту специфікації №19 від 04.05.2017р.) Приватне акціонерне товариство «Старокраматорський машинобудівний завод» перерахувало на користь постачальника грошові кошти в якості передплати в сумі 143728,20 грн, що підтверджується банківською випискою по рахунку №0058 за 04.05.2017р.

Відтак, враховуючи приписи укладеної сторонами специфікації №19 від 04.05.2017р. до договору №48/6-1 від 11.01.2012р., з огляду на те, що постачання товару відбулось 23.08.2017р., зобов`язання з оплати продукції за наведеним договором поставки (залишкові 50% вартості товару) мало бути здійснено покупцем до 06.09.2017р. включно.

При цьому, як вказує позивач, вартість продукції, яка була поставлена у серпні 2017 року за договором №48/6-1 від 11.01.2012р. відповідачем була сплачена частково, а саме 03.11.2017р. покупцем перераховано на користь постачальника 20000 грн, 09.11.2017р. 20000 грн.

Дослідивши вищезазначені платіжні документи на загальну суму 183728,20 грн, судом встановлено, що заборгованість Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» за наведеним договором поставки становить 103728,20 грн.

Як вказувалось судом, відповідач у відзиві №08/1344 від 04.12.2019р. позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за договором поставки №48/6-1 від 11.01.2012р. в сумі 103728,20 грн визнав.

За змістом п.1 ч.2 ст.46, ч.1 ст.191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч.4 ст.191 вказаного нормативно-правового акту, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Наразі, судом не встановлено в діях відповідача, пов`язаних з визнанням позову, конкретних порушень закону, а також фактів, які б доводили порушення визнанням позову прав і законних інтересів інших осіб.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за договором №48/6-1 від 11.01.2012р. у розмірі 103728,20 грн підлягають задоволенню на визначену позивачем суму.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 6721,91 грн 3% річних за загальний період з 14.09.2017р. по 23.10.2019р.

Здійснивши перевірку розрахунку процентів річних, суд встановив, що 3% річних за наведеним зобов`язанням є фактично більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню на визначену позивачем суму, а саме 6721,91 грн.

Крім того, Приватне підприємство «Підшипникзбут» просило суд стягнути з відповідача інфляційну складову боргу в сумі 20934,19 грн за період з вересня 2017 року по вересень 2019 року.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд зазначає про наступне:

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Як встановлено судом вище, платіж за зобов`язаннями за видатковою накладною №1326 від 23.08.2017р. мав бути здійснений не пізніше 06.09.2017р. включно. Відтак, період прострочення для нарахування інфляційних втрат за наведеним зобов`язанням починається з жовтня 2017 року. При цьому, позивачем відповідні нарахування здійснені, в тому числі, у вересні 2017 року. За розрахунком суду, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні збитки у період з жовтня 2017 року по вересень 2019 року в загальній сумі 18025,13 грн, виходячи з наступного розрахунку:

- 143728,20 грн (сума боргу) * 1,012 (індекс інфляції у жовтні 2016 року) = 145452,93 грн; 145452,94 грн - 143728,20 грн = 1724,74 грн (інфляційне збільшення боргу у вказаний період);

- 103728,20 (сума боргу) * 1, (сукупний індекс інфляції за період з листопада 2017 року по вересень 2019 року) = 120028,59 грн; 120028,59 грн - 103728,20 грн = 16300,39 грн (інфляційне збільшення боргу у вказаний період).

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, з`ясувавши обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 18025,13 грн з одночасним задоволенням вимог в частині стягнення процентів річних на заявлену позивачем суму.

Щодо розподілу судових витрат, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.130 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма міститься в ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

При цьому за змістом ч.2 ст.252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Як зазначалось, у відзиві №08/1344 від 04.12.2019р., який було подано до суду до початку розгляду справи по суті (09.12.2019р.), Приватне акціонерне товариство «Старокраматорський машинобудівний завод» позовні вимоги в частині стягнення 103728,20 грн основного боргу визнало.

Тобто, враховуючи наведене, з огляду на викладені вище положення закону, 50% суми судового збору (в частині вимоги про стягнення основного боргу) в розмірі 777,96 грн (103728,20 *1,5% = 1555,92 грн; 1555,92 грн / 2 = 777,96 грн) підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України.

В той же час, згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України 50% судового збору в сумі 777,96 грн, сплаченого по відношенню до вимог про стягнення основного боргу, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Судовий збір у розмірі 414,84 грн, сплачений щодо вимог про стягнення відсотків річних та інфляційних підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Конрада Гампера, 2, ) на користь Приватного підприємства «Підшипникзбут» (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Італійська, 116А, ) основний борг у розмірі 103728,20 грн, втрати від інфляції 18025,13 грн, 3% річних 6721,91 грн, а також судовий збір в сумі 1149,16 грн.

Повернути Приватному підприємству «Підшипникзбут» (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Італійська, 116А, ) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 777,96 грн, сплачений на підставі платіжного доручення №283 від 31.10.2019р.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено та підписано 16.01.2020р.

Повний текст рішення складено та підписано 20.01.2020р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.О.Паляниця