ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2020 р. Справа№ 910/7375/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Євсікова О.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу

Державного підприємства "Київський бронетанковий завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2019 (повний текст рішення складено 15.10.2019)

у справі № 910/7375/19(суддя Ващенко Т.М.)

За позовом Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс"

до Державного підприємства "Київський бронетанковий завод"

про стягнення 1 142 737, 26 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" про стягнення 1 142 737, 26 грн.

В обґрунтування позову позивач вказував на те, що відповідач порушив зобов`язання за Договором поставки № Д29-4.2.1/370 від 06.07.2016 року щодо поставки товарів належної якості та у зв`язку із неможливістю проведення заміни дефектного товару зобов`язався відшкодувати позивачу всі витрати, які пов`язані із задоволенням рекламації, сума яких склала 1 067 477, 87 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2019 року позовні вимоги задоволено частково. Присуджено до стягнення з Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" на користь Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс" 1 007 853 гривні 87 коп. витрат, понесених на задоволення рекламації, 55 565 гривень 20 коп. інфляційних втрат, 15 490 гривень 58 коп. процентів річних, 16 183 гривні 64 коп. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що витрати, які наводить позивача відповідають переліку витрат, погодженому сторонами у Додаткових угодах №Д/У429-4.2.1/66 від 17.02.2017 року та №Д/У429-4.2.1/382 від 22.06.2018 року та є пов`язаними із задоволенням рекламації і заміною дефектних виробів, а тому підлягають стягненню з відповідача. При цьому місцевий господарський суд встановив, що позивач безпідставно додатково нарахував суму ПДВ у розмірі 20% на суми понесених витрат по страхуванню вантажу, транспортуванню вантажу, на відрядження, отримання дозволів ДСЕКУ, на надання поштових послуг, послуг медичного страхування, банківських послуг та відмовив у задоволенні в цій частині позовних вимог. Також судом першої інстанції було відмовлено у стягненні витрат на медичне страхування на ОСОБА_1 у сумі 211, 62 грн. оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження участі вказаної особи у врегулюванні рекламації та направлення його у відрядження. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог місцевий господарський суд також здійснив власний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Державне підприємство "Київський бронетанковий завод" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача 259 200 грн. 00 коп. у якості відшкодування за придбання фільтрів масляних у зборі МВТ 2000, в іншій частині позову відмовити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновку місцевого господарського суду викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, а також неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема скаржник наводить всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, які останнім були вказані у відзиві на позовну заяву. В свої заперечення відповідач зазначає, що ним визнається факт поставки 8 одиниць фільтрів масляних у зборі МВТ2000 (459М46Сб-1), які виявилися дефектними, у зв`язку із чим він зобов`язався відшкодувати витрати, пов`язані із задоволенням рекламації. Разом з тим, відповідач не погоджується із сумою та переліком витрат, заявлених позивачем до відшкодування. Відповідач вказує, що сторони не погоджували суму витрат, а позовна заява не містить їх обґрунтованих розрахунків та підтверджуючих документів.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Євсіков О.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2019 року у справі №910/7375/19 та призначено розгляд справи на 12.12.2019 року.

29.11.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 року оголошено перерву в судовому засіданні до 16.01.2020 року.

10.01.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшли письмові пояснення.

В судовому засіданні 16.01.2020 року представники відповідача надали усні пояснення по справі, просили задовольнити апеляційну скаргу. Представники позивача надали усні пояснення по справі, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.07.2016 року між Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державним підприємством "Укроборонсервіс" (покупець) та Державним підприємством "Київський бронетанковий завод" (постачальник) було укладено договір № Д29-4.2.1/370 (далі - Договір; т.1, а.с. 14-23).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується в порядку та на умовах визначених у цьому Договорі передати у власність покупцю запасні частини, найменування, кількість та ціна яких визначена у Додатку №1 та Додатку №2 до цього Договору (далі - Вироби), а покупець зобов`язується прийняти та оплати зазначені Вироби на умовах даного Договору.

Згідно з п. 1.3. договору покупець купує Вироби з метою їх подальшого продажу кінцевому користувачу (далі - Замовник) та експорту до країни Замовника.

Позивач в своїй позовні заяви зазначає, а відповідач не заперечує, що замовником даних Виробів був Генеральний штаб королівських збройних сил Королівства Марокко відповідно до заявки 16842/EMG/4°B№2355/DPR/AHM/K/Y29-4.1.2/151 від 13.11.2015 року до Рамкового контракту №643/AHM/4eB/2015/К29-4.1.2/122 від 27.08.2015 року.

Пунктом 10.1. договору передбачено, що постачальник гарантує, що вироби, поставлені та прийняті за цим договором, відповідають технічним умовам, стандартам, іншій документації, яка встановлює вимоги на даний вид виробів, а також умовам цього Договору.

Також відповідно до п. 10.5. договору при виявлені під час гарантійного строку дефектів виробів або невідповідності виробів вимогам цього договору, постачальник за власний рахунок усуне дефекти або здійснить заміну виробів, якщо не доведе, що дефекти виникли внаслідок порушення правил експлуатації виробів або їх зберігання. Гарантійний період для відремонтованого/заміненого виробу починається від дати одержання його після ремонту/заміни.

Відповідно до п. 10.14. договору замінені дефектні вироби повертаються постачальнику за його вимогою. Транспорті та інші витрати, пов`язані з поверненням і/чи заміною дефектних виробів несе постачальник.

На виконання умов договору відповідач поставив позивачу 8 (вісім) фільтрів масляних у зборі МВТ2000 (459М.46СБ-1), що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі виробів від 26.09.2016 року та 10.10.2016 року. (т.1, а.с. 37-41, 42-43).

Втім, як вбачається з рекламаційного акту №1 від 27.01.2017 року в ході встановлення виробів на двигун в країні замовника, було виявлено невідповідність по якості 8-ми масляних фільтрів у зборі МВТ2000 (459М.46СБ-1), а саме вони мали конструктивно-виробничий недолік корпусу, який унеможливив подальше їх використання. Можливою причиною виникнення невідповідності/дефекту є брак виробництва. (т.1, а.с. 44).

Згідно з п. 3.2. рекламаційного акту, відповідно до взятих на себе гарантійних зобов`язань, постачальник (відповідач у даній справі) здійснить заміну невідповідних/дефектних виробів на такі, що відповідають умовам договору та є придатними для подальшої експлуатації.

Також пунктом 3.3. рекламаційного акту передбачено, що заміна виробів буде здійснена постачальником (відповідачем у даній справі) за його власний рахунок (п. 10.12. Договору).

Пунктом 3.4. рекламаційного акту встановлено, що всі транспортні та інші витрати, пов`язані з заміною дефектних виробів, несе постачальник (відповідач у даній справі) (п. 10.14. Договору).

Враховуючи наведені вище обставини, між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №Д/У29-4.2.1/66 від 17.02.2017 року до договору, якою сторони погодили, що рекламаційний акт від 27.01.2017 року прийнятий відповідачем. Вироби, які зазначені у цьому акті визнаються дефектними та такими, що не відповідають умовам Договору. (т.1, а.с. 36).

Відповідно до п. 2. додаткової угоди №Д/У29-4.2.1/66 від 17.02.2017 року враховуючи поточну фінансову неможливість постачальника (відповідача у даній справі) задоволення рекламації за рекламаційним актом №1 від 27.01.2017 року (лист від 30.01.17р. №059/314), а саме проведення заміни фільтрів масляних у зборі МВТ2000 (459М.46СБ-1) у кількості 8 одиниць, покупець (позивач у даній справі) проведе заміну зазначених виробів самостійно.

Постачальник (відповідач у даній справі) зобов`язується відшкодувати покупцю (позивачу у даній справі) всі витрати, які пов`язані із задоволенням рекламації за рекламаційним актом №1 від 27.01.2017 року, зокрема витрати на: закупівлю Виробів; митне оформлення експорту Виробів; перевезення Виробів кінцевому споживачу; перевезення забракованих Виробів в Україну; митне оформлення імпорту забракованих Виробів; ПДВ (20%) та мито на ввезені Вироби і витрати, які пов`язані з процедурою митного оформлення; витрати, які пов`язані з дозвільними документами на виконання гарантійних зобов`язань.

Постачальник (відповідач у даній справі) відшкодує вказані витрати шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок покупця (позивача у даній справі) протягом 30 календарних днів від дати отримання рахунку на оплату, підтвердженого копіями витратних документів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив заміну виробів замовнику самостійно та повернув відповідачу фільтри, які були отримані від замовника згідно рекламації, що підтверджується актом приймання-передачі виробів від 13.12.2017 року. (т.1, а.с. 218).

В подальшому між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №Д/У29-4.2.1/382 від 22.06.2018 року до договору, якою погоджено зміну строку відшкодування витрат. (т.1, а.с. 35). Умовами даної угоди сторони передбачили, що постачальник (відповідач у даній справі) зобов`язується відшкодувати витрати, понесені покупцем (позивачем у даній справі) на задоволення рекламації, протягом 120 календарних днів від дати отримання рахунку на оплату, підтвердженого копіями витратних документів.

Позивач в свою чергу по факту понесення витрат по заміні дефектних виробів, на виконання умов додаткових угод направив відповідачу лист №29/4.2.1-3954 від 21.05.2018 року (т.1, а.с. 46-49) до якого долучив рахунки на загальну суму 1 067 477, 87 грн., а саме: № РАХН-00191 від 21.05.2018 року на суму 259 355, 22 грн. (т.1, а.с. 51) та № РАХН-00192 від 21.05.2018 року на суму 808 122, 65 грн. (т.1, а.с. 52), акт на компенсацію витрат (т.1, а.с. 50), та копії документів, які підтверджують витрати позивача по заміні дефектних виробів. (т.1, а.с. 53-217).

Вказаний лист із додатками відповідачем було отримано 22.05.2018 року, що вбачається із штампу ДП «КБТЗ» за вх. №1240. (т.1, а.с. 46). З огляду на дату отримання даного листа відповідачем, останній зобов`язаний був виконати зобов`язання по відшкодуванню позивачеві понесених ним витрат у строк до 19.09.2018 року включно. (додаткова угода №Д/У29-4.2.1/382 від 22.06.2018 року до договору).

Позивач 02.01.2019 року направив відповідачу претензію №29/1.5.2-13 в якій просив перерахувати суму в розмірі 1 108 632, 41 грн. з яких 1 067 477, 87 грн. витрат позивача понесених у зв`язку із заміною виробів, 33 345, 87 грн. інфляційних збитків та 7 808, 67 грн. 3% річних. (т.1, а.с. 219-221).

Відповідач в свою чергу листом №262/009 від 30.01.2019 року висловив свою незгоду із заборгованістю в розмірі 1 067 477, 87 грн. за договором №Д29-4.2.1/370 від 06.07.2016 року у зв`язку з тим, що ДП «Львівський бронетанковий завод» не визнає дану заборгованість. (т.1, а.с. 222).

Спір у даній справ виник у зв`язку з тим, що на день звернення із даною позовною заявою відповідач так і не компенсував позивачу витрати понесені у зв`язку із заміною фільтрів масляних у зборі МВТ2000 (459М.46СБ-1) у кількості 8 одиниць.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що витрати, які наводить позивач не повністю відповідають переліку витрат, погодженому сторонами у Додаткових угодах №Д/У429-4.2.1/66 від 17.02.2017 року та №Д/У429-4.2.1/382 від 22.06.2018 року та не можуть беззаперечно бути визнаними, як такі, що пов`язані із задоволенням рекламації і заміною дефектних виробів, що вбачається з наступного.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України, продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам (ч. 4 ст. 673 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 678 Цивільного кодексу України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором:

- пропорційного зменшення ціни;

- безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

- відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

Приписами ч. 2 ст. 678 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

Положення цієї статті застосовуються, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншим законом (ч. 4 ст. 678 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 679 Цивільного кодексу України, продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.

Частиною 6 ст. 269 ГК України встановлено, що постачальник (виробник) зобов`язаний за свій рахунок усунути дефекти виробу, виявлені протягом гарантійного строку, або замінити товари, якщо не доведе, що дефекти виникли внаслідок порушення покупцем (споживачем) правил експлуатації або зберігання виробу.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку відповідач визнає факт того, що ним були поставлені на користь позивача 8 (вісім) фільтрів масляних у зборі МВТ2000 (459М46СБ-1), які виявилися дефектними, а також той факт, що він взяв на себе зобов`язання щодо відшкодування витрат, пов`язаних із задоволенням рекламації.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач укладаючи додаткові угоди «Д/У429-4.2.1/66 від 17.02.2017 року та № Д/У429-4.2.1/382 від 22.06.2018 рок взяв на себе саме зобов`язання щодо відшкодування всіх витрат, які понесе позивач самостійно проводячи заміну дефектних виробів оскільки у відповідача наявна фінансову неможливість провести заміну поставленого товару.

Крім того, колегія суддів зазначає також помилкове посилання скаржника на ст. 623 Цивільного кодексу України оскільки понесені витрати позивачем не є збитками в розумінні даної статті. В даному випадку наявна компенсація витрат, тобто зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі додаткових угод, які останній підписав.

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів здійснення компенсації витрат позивачу, що також і не заперечується відповідачем.

Однак, колегія суддів частково погоджується з доводами скаржника, що місцевий господарський суд не здійснив аналіз документів, які позивач надав на підтвердження понесення витрат пов`язаних із заміною дефектних виробів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач до складу витрат, понесених ним у зв`язку із заміною виробів, включив такі витрати (які саме були погоджені та задоволені судом першої інстанції):

- 4 406, 80 грн. на страхування вантажу, що підтверджується Додатковою угодою Д/у № 21/Д/у29-4.1.2/240 від 29.05.2017 року до генерального договору №132-29011/15-13 добровільного страхування вантажів та багажу від 09.08.2013 року, укладеного з ПрАТ "Страхові гарантії України", страховим сертифікатом №С 21/1/132-29011/15-13/17 від 29.05.2017 року. Розмір страхової премії за вказаною додатковою угодою щодо страхування Виробів становить 3 672, 33 грн., яка сплачена платіжним дорученням №4388 від 06.06.2017 року;

- 23 601, 62 грн. на транспортування вантажу, що підтверджується актами наданих послуг №5397 від 04.12.2017 року, № 2391 від 22.06.2017року ТОВ "ДХЛ Логістика Україна", платіжними дорученнями № 5790 від 20.07.2017 року на суму 10 968, 51 грн. та №38649 від 27.12.2017 року на суму 12 071, 34 грн., вантажними митними деклараціями № UA100020/2017/464835 від 06.06.2017 року та № UA100020/2017/312299 від 05.12.2017 року, додатковими угодами до договору транспортно-експедиційного обслуговування № д29-6.3/312 від 17.07.2015 року, актами наданих послуг ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" від 04.12.2017 року та 31.12.2017 року;

- 295 914, 08 грн. витрат на відрядження працівників позивача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до Королівства Марокко та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до міста Харкова, а також 1 840, 13 грн. на медичне страхування працівників, що підтверджується наявними в матеріалах справи посвідченнями про відрядження, проїзними документами та документами на проживання, звітами про використання коштів, виданих на відрядження, копіями паспортів осіб, які перебували у відрядженні, платіжними дорученнями та банківськими виписками на оплату відповідних послуг і витрат;

- 204,00 грн. на отримання дозволів Державної служби експортного контролю України, що підтверджується платіжним дорученням №9778 від 24.11.2016 року та бланками дозволів;

- 6 066, 00 грн. на оформлення митних декларацій, що підтверджується платіжними дорученнями №4560 від 12.06.2017 року, №38200 від 14.12.2017 року, актами виконаних послуг згідно договору від 12.03.2012 року №Д29-3.2.1/108, укладеним із ТОВ "Броксісервіс", та відповідними митними деклараціями;

- 37 824, 05 грн. на оплату поштових кур`єрських послуг, пов`язаних із врегулюванням рекламації Замовника, що підтверджується кур`єрськими накладними компанії TNT, актами про приймання виконаних робіт (наданих послуг) ТОВ "ТНТ Україна" та платіжними дорученнями на оплату послуг;

- 3 330, 55 грн. на утримання авто (пальне) у зв`язку із відрядженням до міста Харкова, що підтверджується подорожніми листами № 365907 від 23.05.2017 року, №3415392 від 04.12.2017 року та №3415427 від 05.12.2017 року та накладними на відпуск пального;

- 432 000, 00 грн. на придбання аналогічного товару у ДП "Завод ім. О.В. Малишева" взамін дефектного, що підтверджується договором поставки № 113дп/Д49-4.2.1/69 від 20.02.2017 року, актом приймання-передачі виробів від 24.05.2017 року, платіжним дорученням № 1675 від 26.02.2017 року на суму 259 200, 00 грн., актом (угодою) про зарахування зустрічних однорідних вимог від 09.06.2017 року на суму 172 800, 00 грн., яким погашена заборгованість позивача перед ДП "Завод ім. О.В. Малишева" за договором поставки №113дп/Д49-4.2.1/69 від 20.02.2017 року, про що вказано у акті;

- 259 355, 22 грн. витрат на сплату митних платежів при ввезені дефектних виробів, що підтверджується відміткою у митній декларації № UA100020/2017/312299 від 05.12.2017 року та платіжним дорученням № 7643 від 24.09.2017 року;

- 2 935, 42 грн. на оплату банківських послуг про видачу довідок про наявність рахунків, видачу готівки в іноземній валюті, що підтверджується платіжними дорученнями №1134 від 03.02.2017 року, №8519 від 25.10.2017 року, №1082511 від 23.02.2017 року, №544001 від 17.10.2017 року.

Отже, досліджуючи матеріали справи, а саме докази підтвердження понесених зазначених вище позивачем витрат, колегія суддів встановила наступне.

Щодо витрат на страхування вантажу в розмірі 4 406, 80 грн., колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом про задоволення останніх в розмірі 3 672, 33 грн., що вбачається з наступного.

В матеріалах справи наявна Додаткова угода Д/у № 21/Д/у29-4.1.2/240 від 29.05.2017 року до генерального договору №132-29011/15-13 добровільного страхування вантажів та багажу від 09.08.2013 року, укладеного з ПрАТ "Страхові гарантії України", страховим сертифікатом №С 21/1/132-29011/15-13/17 від 29.05.2017 року. (т.2, а.с. 30-32). Розмір страхової премії за вказаною додатковою угодою щодо страхування Виробів (а саме фільтрів масляних, п. 6.1.) становить 3 672, 33 грн., яка сплачена платіжним дорученням №4388 від 06.06.2017 року. (т.1, а.с. 109).

Також в матеріалах справи наявний страховий сертифікат №С21/1/132-29011/15-13/17 від 29.05.2017 року з якого вбачається, що страхова премія вантажу (фільтр масляний у зборі МВТ2000 459М.46СБ-1 до танку Т-72С-8 шт.) становить 3 672, 33 грн. (т.1, а.с. 110).

Щодо витрат на транспортування вантажу в розмірі 23 601, 62 грн. колегія суддів встановила наступне.

Позивачем у доказ понесення вказаних витрат надано наступні докази:

- платіжне доручення №5790 від 20.07.2017 року (т.1, а.с. 123);

- акт наданих послуг №2391 від 22.06.2017 року (т.1, а.с. 124);

- платіжне доручення № 38649 від 27.12.2017 року (т.1, а.с. 125);

- акт надання послуг №5397 від 04.12.2017 року (т.1, а.с. 126);

- платіжне доручення №7762 від 28.09.2017 року (т.1, а.с. 127);

- акт приймання-здачі від 31.12.2017 року (т.1, а.с. 128);

- накладна від 12.12.2016 року (т.1, а.с. 129);

- вантажна митна декларація №UA100020/2017/464835 від 06.06.2017 року (т.1, а.с. 204);

- вантажна митна декларація № UA100020/2017/312298 від 05.12.2017 року (т.1, а.с. 212);

- додаткові угоди до договору транспортно-експедиційного обслуговування № д29-6.3/312 від 17.07.2015 року (т.2, а.с. 122-125).

Однак колегія суддів звертає увагу, що платіжним дорученням №5790 від 20.07.2017 року (т.1, а.с. 123) було сплачено суму 10 968, 51 грн. відповідно до додаткової угоди №Д/У29-5.2/150 від 07.04.2017 року (яка відсутня в матеріалах справи), рахунку №ІЕV00001201 (який відсутній в матеріалах справи) та акту наданих послуг №2391 від 22.06.2017 року (т.1, а.с. 124).

Зі змісту акту наданих послуг №2391 від 22.06.2017 року вбачається, що було надано послуги з авіаперевезення ватажу за межами України за маршрутом а/п Бориспіль - а/п Касабланка, Марокко, а/н 615-41643593.

Проте, в матеріалах справи відсутня авіанакладна за номером 615-41643593, а тому не можливо беззаперечно встановити, що відповідно до акту наданих послуг №2391 від 22.06.2017 року та платіжного доручення №5790 від 20.07.2017 року було здійснено оплату в розмірі 10 968, 51 грн. саме за послуги, які стосуються даного предмету спору, а тому колегія суддів відхиляє зазначені вище докази.

Щодо платіжного доручення № 38649 від 27.12.2017 року (т.1, а.с. 125) та акту надання послуг №5397 від 04.12.2017 року (т.1, а.с. 126) колегія суддів зазначає, що у призначені платежу для оплати 12 071, 34 грн. зазначено підстави: додаткова угода №Д/У29-5.2/597 від 23.11.2017 року (т.2, а.с. 124-125), рахунок №ІЕV00002675 від 23.11.2017 року (відсутній в матеріалах справи) та акт №5397 (т.1, а.с. 126).

Зі змісту додаткової угоди №Д/У29-5.2/597 від 23.11.2017 року, а саме п. 1.1. опис вантажу вбачається:

- вогнегасник 155.59.233 сб-1 до танку Т-72С;

- фільтр масляний у зборі МВТ2000 459М46СБ-1 до танку Т-72С;

- загальна вага вантажу становить 80 кг.

Відповідно до п. 3. додаткової угоди №Д/У29-5.2/597 від 23.11.2017 року ціна послуг становить 12 071, 34 грн.

З пояснень позивача вбачається, що оскільки загальна вага вантажу становить 80 кг., а вага фільтрів 62 кг (що вбачається з митної декларації, а саме п. 35) (т.2, а.с. 116), то з розрахунку (12 071, 34 грн./80кг*62кг) сума витрат позивача становить 9 355, 28 грн.

Щодо платіжного доручення №7762 від 28.09.2017 року (т.1, а.с. 127) колегія суддів зазначає, що в призначенні платежу у платіжному доручені вказано рахунок №716/291 від 21.09.2017 року та договір №д29-5.2/415 від 12.09.2017 року, які відсутні в матеріалах справи, а тому витрати в розмірі 996, 00 грн. не підтверджені позивачем.

Також щодо акту приймання-здачі від 31.12.2017 року (т.1, а.с. 128) та накладної від 12.12.2016 року (т.1, а.с. 129) наданих позивачем, як доказ понесення останнім витрат на транспортування вантажу колегія суддів зазначає, що зі змісту акту вбачається надання послуг з використання транспортної інфраструктури аеропорту (територія від КПП-14 до вантажного терміналу) вантажними автомобілями (автобусами), та не конкретизовано, що саме транспортувалось територією аеропорту, який саме вантаж, а тому не можливо беззаперечно стверджувати про транспортування саме фільтрів масляних, заміну яких здійснював позивач на підставі рекламації.

Крім того накладна від 12.12.2016 року (т.1, а.с. 129) виписана на відпуск товарів №39ОБКПК-2239/176-29012-24/16-9053569 від 12.12.2016 року, а саме бензину А-95, бензину А-92 та дизельного пального на підставі договору №39ОБКПК-2239/176-290 від 07.12.2016 року, який відсутній в матеріалах справи, тобто зазначений акт та накладна не є доказами транспортування фільтрів масляних заміну яких здійснював позивач на підставі рекламації.

З огляду на вище викладене, матеріалами справи підтверджується витрати на транспортування вантажу тільки в розмірі 10 864, 20 грн.

Окрім цього, колегія суддів дослідила надані позивачем докази понесення ним витрат на відрядження в розмірі 295 914, 08 грн. та встановила наступне.

По перше, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до додаткової угоду №Д/У29-4.2.1/382 від 22.06.2018 року до договору відшкодування таких витрат, як відрядження працівників не передбачено.

По друге, позивачем надано наступні докази:

- авансовий звіт № 360 від 27.02.2017 року (т.1, а.с. 130);

- авансовий звіт № 452 від 09.03.2017 року (т.1, а.с. 135);

- авансовий звіт № 453 від 09.03.2017 року (т.1, а.с. 142);

- авансовий звіт № 458 від 10.03.2017 року (т.1, а.с. 151);

- авансовий звіт №459 від 13.03.2017 року (т.1, а.с. 155);

- авансовий звіт № 977 від 17.05.2017 року (т.1, а.с. 160);

- авансовий звіт № 1060 від 25.05.2017 року (т.1, а.с. 165);

- авансовий звіт № 1061 від 25.05.2017 року (т.1, а.с. 167);

- авансовий звіт № 2521 від 14.11.2017 року (т.1, а.с. 169);

- авансовий звіт № 2522 від 14.11.2017 року (т.1, а.с. 178);

- платіжне доручення №2185 від 15.02.2017 року (т.1, а.с. 187);

- акт надання послуг № 3188 від 09.03.2017 року (т.1, а.с. 188);

- платіжне доручення №4147 від 30.05.2017 року (т.1, а.с. 189);

- акт надання послуг №1163 від 25.05.2017 року (т.1, а.с. 190);

- платіжне доручення №3769 від 17.05.2017 року (т.1, а.с. 191);

- акт надання послуг№1044 від 15.05.2017 року (т.1, а.с. 192);

- посвідчення про відрядження працівників (т.1, а.с. 131,137,156, 161, 166, 168, 171, 179);

- авіа та жд квитки (т.1, а.с. 132-133,142-154, 157-159);

- платіжне доручення №2383 від 22.02.2017 року (т.1, а.с. 134);

- копія візи в паспортах та оплата готелю (т.1, а.с. 138-141).

Так, з зазначених вище доказів можливо встановити, що працівники позивача здійснювали подорож до Марокко та Харківу, однак не відомо з яких підстав, тобто не можливо беззаперечно стверджувати, що всі вище наведені працівники були відправлені у відрядження саме для виконання умов рекламації, а не ще для яких-небудь службових вказівок. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в кожному посвідчені про відрядження зазначено підставу видачі даного посвідчення, а саме наказ №36-к/в від 22.02.2017 року, наказ №85-к/в від 10.05.2017 року, наказ 44-к/в від 06.03.2017 року, наказ №94-к/в від 22.05.2017 року та наказ №196-к/в від 17.10.2017 року, однак позивачем не надано вказаних наказів з яких можливо б було встановити мету зазначених вище відряджень.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що у позивача не було більше ніяких договорів з Марокко та всі ці відрядження були виключно з метою виконання умов рекламації, а тому витрати на відрядження в розмірі 295 914, 08 грн. не підтверджені, а місцевий господарський суд помилково задовольнив позовні вимоги про стягнення витрат на відрядження в розмірі 247 067, 50 грн.

Щодо витрат на отримання дозволів ДСЕКУ в розмірі 204, 00 грн., колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що вони підтверджені на суму 170, 00 грн. з огляду на наступне.

В матеріалах справи наявний дозвіл №28667401 та №28667402 (т.1, а.с. 200-201).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 року №746 «Про затвердження Порядку справляння плати за надання платних адміністративних послуг з оформлення та видачі документів у галузі державного експортного контролю і переліку платних адміністративних послуг, що надаються Державною службою експортного контролю, та розміру плати за їх надання» за надання послуг з видачі зазначених вище дозволів справляється платіж у розмірі 5 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тому з розрахунку (17 (неоподаткований мінімум доходів громадян) * 5 = 85, 00 грн. та 85, 00 грн. * 2 (кількість дозволів) = 170, 00 грн.).

Щодо витрат на оформлення митних декларацій в розмірі 6 066, 00 грн., колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом щодо підтвердження зазначених витрат у зазначеному позивачем розмірі виходячи з наступного.

В матеріалах справи наявні митні декларації №UA100020/2017/464835 від 06.06.2017 року (т.1, а.с. 204), №UA100020/2017/312299 від 08.10.2017 року (т.1, а.с. 202) та платіжні доручення №4560 від 12.06.2017 року (т.1, а.с. 206) про оплату за оформлення митної декларації №UA100020/2017/46483 в розмірі 2 460, 00 грн., №38200 від 14.12.2017 року (т.1, а.с. 216) про оплату за оформлення митної декларації №UA100020/2017/312299 в розмірі 3 606, 00 грн., що разом складає 6 066, 00 грн.

Щодо витрат на поштові та кур`єрські послуги в розмірі 37 824, 05 грн. колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково задовольнив зазначену вимогу в розмірі 31 917, 48 грн.

Так, дійсно позивачем долучено до матеріалів справи докази понесення ним витрат на такі послуги, а саме платіжні доручення, акти та накладні (т.1, а.с. 53-107), втім зі змісту долучених актів вбачається лише отримання послуг з експрес перевезення документів, проте яких саме документів та з якою метою із наданих доказів не можливо встановити.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до додаткової угоду №Д/У29-4.2.1/382 від 22.06.2018 року до договору відшкодування таких витрат, як поштові та кур`єрські послуги не передбачено, а тому зазначені витрати в розмірі 37 824, 05 грн. не доведені.

Щодо витрат на медичне страхування працівників в розмірі 1 840, 13 грн., які місцевий господарський суд задовольнив в розмірі 1 321, 82 грн. колегія суддів зазначає, що позивачем долучення докази понесення таких витрат, а саме платіжні доручення, акти наданих послуг та виконаних робіт (т.1, а.с. 112-122), однак оскільки, як вище було встановлено не доведеність мети відрядження працівників позивача то й медичне страхування зазначених працівників в розмірі 1 840, 13 грн. є безпідставними.

Окрім цього позивач просить стягнути витрати на утримання авто (пальне) в розмірі 3 330, 55 грн., які суд першої інстанції визнав обґрунтованими в розмірі 3 293, 14 грн.

Колегія суддів зазначає, що у доказ понесення витрат на утримання авто (пальне) позивач надав накладну на відпуск товарів №39ОБКПП-2239/176-29012-24/16-9053569 від 12.12.2016 року відповідно до якої було відпущено позивачу пального на суму 2 199 791, 67 грн. (т.2, а.с. 134), акт №39ОБКТЛ-2239- від 12.12.2016 року приймання-передачі нафтопродуктів на зберігання відповідно до якого позивачу було передано пального на суму 2 805 520, 00 грн. (т.2, а.с. 135), акт прийому-передачі бланків-дозволів №39ОБКПК-2239/176-29012-24/16- від 12.12.2016 року відповідно до якого позивачу було передано 2000 бланк-дозволів ДП 10л. та 1900 бланк-дозволів ДП 20л. (т.2, а.с. 136), акт прийому-передачі бланків-дозволів №39ОБКПК-2239/176-29012-24/16- від 12.12.2016 року відповідно до якого позивачу було передано 2500 бланк-дозволів А-95 10л. (т.2, а.с. 137), накладна на прихід №МЦПР-11262 (298063) від 20.11.2017 року відповідно до якої передано позивачу пального на суму 3 764 400, 00 грн. (т.2, а.с. 138), видаткова накладна №298063 від 20.11.2017 року відповідно до якої позивач купив пального всього на суму 3 764 400, 00 грн. (т.2, а.с. 139-156), подорожний лист №3415392 від 04.12.2017 року (т.2, а.с. 157), подорожний лист №3415427 від 05.12.2017 року (т.2, а.с. 158) та подорожний лист №3655907 від 23.05.2017 року (т.2, а.с. 159).

Здійснивши аналіз вказаних вище доказів, колегія суддів дійшла висновку, що так, дійсно позивачем надано докази понесення ним витрат на пальне для здійснення своєї діяльності, проте як встановити кількість пального, яке було витрачено, як стверджує позивач на усунення вимог рекламації невідомо, оскільки позивачем не надано таких доказів.

Посилання позивача на подорожні листи колегією суддів відхиляється оскільки зі змісту даних листів вбачається лише те, що позивач користувався своїми службовими авто для здійснення своєї діяльності. У вказаних листах не вказано мету виїзду та інше.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що вже вище було встановлено недоведеність відряджень працівників позивача саме з метою усунення недоліків вказаних у рекламації. Також колегія суддів повторно звертає увагу, що відповідно до додаткової угоду №Д/У29-4.2.1/382 від 22.06.2018 року до договору відшкодування таких витрат, як утримання авто (пальне) не передбачено, а тому зазначені витрати в розмірі 3 330, 55 грн. не доведені.

Щодо витрат позивача на постачання товару в розмірі 432 000, 00 грн., які місцевий господарський суд визнав повністю доведеними колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи є акт приймання-передачі виробів від 24.05.2017 року зі змісту якого вбачається, що позивач купив у ДП «Завод ім. В.О. Малишева» фільтри масляні у зборі 459М.46СБ-1 у кількості 8 штук на суму 432 000, 00 грн. (т.1, а.с. 197).

Також позивачем було частково оплачено зазначені вище фільтри в розмірі 259 200, 00 грн., що вбачається з платіжного доручення №1675 від 26.02.2017 року (т.1, а.с. 198) та іншу частину в розмірі 172 800, 00 грн. позивачем було сплачено шляхом підписання з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» акту (угоди) про зарахування зустрічних однорідних вимог від 09.06.2017 року (т.1, а.с. 199). Тобто колегія суддів вбачає, що з наданих позивачем доказів підтверджується оплата останнім фільтрів в розмірі 432 000, 00 грн.

Позивач також просить відшкодувати йому витрати на банківські послуги в розмірі 2 935, 42 грн., які місцевий господарський суд визнав обґрунтованими в розмірі 2 446, 18 грн.

У доказ понесення витрат на банківські послуги позивач надає платіжне доручення №1134 від 09.02.2017 року на суму 145, 00 грн. з призначенням платежу «оплата за довідку про наявність рахунку, виписка по картковому рахунку» (т.1, а.с. 193), платіжне доручення №8519 від 25.10.2017 року на суму 580, 00 грн. з призначенням платежу «за довідку про наявність рахунку» (т.1, а.с. 194), платіжне доручення №1082511 від 23.02.2017 року на суму 547, 85 грн. з призначенням платежу «за видачу готівки в іноземній валюті» (т.1, а.с. 195) та платіжне доручення №544001 від 17.10.2017 року на суму 1 463, 33 грн. з призначенням платежу «за видачу готівки в іноземній валюті» (т.1, а.с. 196).

Однак, з аналізу зазначених вище платіжних рахунків не вбачається здійснення будь-яких банківських операцій саме з метою виконання вимог рекламації, а лише підтверджується здійснення позивачем банківських послуг.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до додаткової угоду №Д/У29-4.2.1/382 від 22.06.2018 року до договору відшкодування таких витрат, як банківські послуги не передбачено, а тому зазначені витрати в розмірі 2 935, 42 грн. не доведені.

Й наостанок, позивач просить стягнути витрати на митний ПДВ та митні збори в розмірі 259 355, 22 грн., які місцевий господарський суд визнав повністю обґрунтованими з чим колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

В матеріалах справи наявна митна декларація №UA100020/2017/312299 від 05.12.2017 року (т.2, а.с. 116) зі змісту якої, а саме графи 47 вбачається, що позивачем було понесено витрат в розмірі 23 156, 72 грн. ввізного мита та 236 198, 50 грн. ввізного ПДВ, що разом становить 259 355, 22 грн. Також колегія суддів звертає увагу, що відповідно до графи 31 зазначені платежі були здійснені саме за фільтри масляні у зборі МВТ2000 459М.46СБ-1 до танку Т-72С - 8 шт. З огляду на викладене, витрати на митний ПДВ та митні збори в розмірі 259 355, 22 грн. позивачем є підтвердженими та доведеними.

Колегія суддів також звертає увагу, що судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено, що позивач безпідставно додатково нарахував суму ПДВ у розмірі 20% на суми всіх понесених витрат.

Отже, здійснивши вищенаведений аналіз наданих позивачем доказів, колегія суддів дійшла висновку щодо доведеності та підтвердження позивачем витрат страхування вантажу в розмірі 3 672, 33 грн., транспортування вантажу в розмірі 9 355, 28 грн., отримання дозволів ДСЕКУ в розмірі 204, 00 грн., оформлення митних декларацій в розмірі 6 066, 00 грн., постачання товару в розмірі 432 000, 00 грн. та оплаті митного ПДВ та митних зборів в розмірі 259 355, 22 грн., а тому позовні вимоги в частині стягнення витрат, понесених на задоволення рекламації підлягають частковому задоволенню, загалом у розмірі 710 652, 83 грн.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на відрядження в розмірі 295 914, 08 грн. витрат на поштові та кур`єрські послуги в розмірі 37 824, 05 грн., витрат на медичне страхування в розмірі 1 840, 13 грн., витрат на утримання авто (пальне) в розмірі 3 330, 55 грн. та витрат на банківські послуги в розмірі 2 935, 42 грн. слід відмовити з підстав недоведеності понесення таких витрат саме з метою виконання вимог рекламації.

Отже, судом першої інстанції було не повністю досліджено всі розрахунки та документи, які позивач надав та здійснено не повну оцінку з якою колегія суддів не погоджується.

Окрім цього, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 20.09.2018 року по 25.03.2019 року в розмірі 58 852, 40 грн. та 3% річних за період з 20.09.2018 року по 25.03.2019 року в розмірі 16 406, 99 грн.

Як передбачено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже було зазначено вище, відповідно до умов додаткової угоди №Д/У29-4.2.1/382 від 22.06.2018 року до договору, передбачено, що постачальник (відповідач у даній справі) зобов`язується відшкодувати витрати, понесені покупцем (позивачем у даній справі) на задоволення рекламації, протягом 120 календарних днів від дати отримання рахунку на оплату, підтвердженого копіями витратних документів.

В матеріалах справи наявні докази надсилання позивачем відповідачу рахунків, а саме лист №29/4.2.1-3954 від 21.05.2018 року (т.1, а.с. 46-49).

Вказаний лист із додатками відповідачем було отримано 22.05.2018 року, що вбачається із штампу ДП «КБТЗ» за вх. №1240. (т.1, а.с. 46). З огляду на дату отримання даного листа відповідачем, останній зобов`язаний був виконати зобов`язання по відшкодуванню позивачеві понесених ним витрат у строк до 19.09.2018 року включно. (додаткова угода №Д/У29-4.2.1/382 від 22.06.2018 року до договору).

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог в частині основного боргу (витрат понесених на задоволення рекламації), колегія суддів здійснила власний перерахунок інфляційних втрат та 3% річних, з якого вбачається, що задоволенню підлягають вимоги про стягнення з відповідача інфляційній в розмірі 45 928, 35 грн. за період з 20.09.2018 року по 25.03.2019 року та 3% річних в розмірі 10 922, 64 грн. за період з 20.09.2018 року по 25.03.2019 року.

Колегія суддів зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення господарського суду міста Києва від 03.10.2019 року у справі № 910/7375/19 підлягає скасуванню.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, скарга Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2019 року у справі №910/7375/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2019 року у справі № 910/7375/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

« 1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 34-А; ідентифікаційний код 14302667) на користь Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс" (02093, м. Київ, вул. Россошанська, 3А; ідентифікаційний код 21552117) 710 652 (сімсот десять тисяч шістсот п`ятдесят дві гривні) 83 коп. витрат, понесених на задоволення рекламації, 45 928 (сорок п`ять тисяч дев`ятсот двадцять вісім гривень) 35 коп. інфляційних втрат, 10 922 (десять тисяч дев`ятсот двадцять дві гривні) 64 коп. процентів річних, 11 512 (одинадцять тисяч п`ятсот дванадцять гривень) 56 коп. судового збору за подання позовної заяви.

2. В іншій частині позовних вимог відмовити.»

3. Стягнути з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне підприємство "Укроборонсервіс" (02093, м. Київ, вул. Россошанська, 3А; ідентифікаційний код 21552117) на користь Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 34-А; ідентифікаційний код 14302667) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7 421 (сім тисяч чотириста двадцять одна гривня) 14 коп.

4. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7375/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.01.2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

О.О. Євсіков