ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2020 р. м.Київ Справа№ 910/9918/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Куксова В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2019

у справі №910/9918/19 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом споживчого товариства «УТФ»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

про стягнення 107727,14грн.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 СП «УТФ» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ«Комплекс Агромарс» (відповідач) про стягнення 107727,14грн. інфляційних втрат та 3% річних. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМЮ від 30.08.2017 в частині строків оплати поставленого товару. Також позивач просив суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00грн. та 3000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/9918/19 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з ТОВ«Комплекс Агромарс» на користь СП«УТФ» 39591,62грн. інфляційних втрат, 8984,44грн. 3% річних та 866,21грн. судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд дійшов до висновку про порушення відповідачем умов договору поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМЮ від 30.08.2017 в частині строків оплати поставленого товару і, як наслідок, про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. При цьому, судом першої інстанції здійснено перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних. Також, суд першої інстанції дійшов до висновку про недоведеність позивачем належними доказами понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, які пов`язані саме з розглядом даної справи.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ«Комплекс Агромарс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/9918/19 в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути інфляційні втрати у розмірі 18162,39грн. та 3% річних у розмірі 3249,88грн.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач не заперечує факт отримання від позивача товару за доданими до матеріалів справи видатковими накладними, але не погоджується з тим, що зобов`язаний був оплатити поставлений товар протягом 7 календарних днів з дати поставки, посилаючись при цьому на п.7.2 укладеного між сторонами спору договору. Відповідач переконаний, що судом першої інстанції не вірно визначено початок періоду прострочення покупцем своїх зобов`язань з оплати товару.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/9918/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: ЯковлєвМ.Л. (головуючий суддя), судді КуксовВ.В., ШапталаЄ.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 у справі №910/9918/19 апеляційну скаргу ТОВ«Комплекс Агромарс» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/9918/19 залишено без руху. Повідомлено скаржника про те, що останнє має право усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

19.11.2019 ТОВ«Комплекс Агромарс» подало заяву про усунення недоліків, визначених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 у справі №910/9918/19, до якої скаржником додано платіжне доручення про сплату 1092,96грн. судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 у справі №910/9918/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ«Комплекс Агромарс» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/9918/19. Розгляд апеляційної скарги ТОВ«Комплекс Агромарс» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/9918/19 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

12.12.2019 СП«УТФ» подало суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ТОВ«Комплекс Агромарс», в якому заперечує проти задоволення її вимог та вважає оскаржене судове рішення законним та обґрунтованим, просить суд залишити його без змін.

З урахуванням приписів ч.1 ст.270 та ч.1 ст.252 ГПК України апеляційний розгляд здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі «Апеляційне провадження». При цьому, до апеляційного розгляду застосовуються положення загального позовного провадження з питань, не врегульованих у Главах «Апеляційне провадження» і «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження».

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 30.08.2017 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) був укладений договір поставки кукурудзи та пшениці №291/2017/КАМ/О (договір, а.с.31-37), відповідно до п.3.1. якого постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Згідно з п.3.2. договору предметом даного договору є поставка кукурудзи та пшениці, що вирощується на полях (товар), кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю якого та вартість визначена специфікаціями до даного договору та товарно-супровідними документами на кожну окрему партію товару.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Колегія суддів, проаналізувавши укладений між сторонами спору договір з урахуванням положень ст.712 ЦК України, дійшла до висновку про те, що договір №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 за своєю правовою природою є договором поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. (ч.2 ст.712 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 4.3. договору встановлено, що строк поставки товару складає 2 (два) робочих дні з моменту замовлення покупця.

Вартість товару визначається у рахунку-фактурі, який виставляється постачальником на кожну окрему партію товару (п.7.1. договору).

На виконання умов укладеного договору позивач здійснив поставку відповідачеві товару у період з 10.12.2017 по 30.01.2018 за накладними №10, 11, 14, 15, 16, 17, 18, 21, 22, 23, 24, 25, 27, 28, 29, 31, 33, 34 (грудень 2017), 1-10, 13, 14, 16,-19, 22, 24-27 (січень 2018).

Також, в матеріалах справи наявні відповідні товарно-транспортні накладні та рахунки на оплату товару.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, а також підтверджується доданими до матеріалів справи відповідними платіжними дорученнями, покупець розрахувався з постачальником за отриманий товар в повному обсязі.

Однак, як стверджує позивач, в порушення умов укладеного договору відповідачем за вищевказаними накладними розрахунок за товар було здійснено поза межами 7 (семи) календарних днів, як то передбачено п.7.2. договору, тобто з порушенням строків, передбачених договором, внаслідок чого позивач звернувся до господарського суду з вимогами до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач стверджував, що документи, зазначені в п.4.4. договору, позивачем надавались вибірково, не у момент поставки та не в повному обсязі. Також відповідач вказував, що податкові накладні було зареєстровано позивачем пізніше, а тому, на думку відповідача, період для нарахування інфляційних втрат та 3% річних має бети іншим.

У відзиві на позов відповідач одночасно зазначав, що вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних задоволенню не підлягають, а також заперечував проти стягнення упущеної вигоди.

Суд першої інстанції вірно вказав, що вимоги про стягнення пені та упущеної вигоди позивачем у даній справі не заявлялись, а тому заперечення відповідача проти таких вимог не можуть бути розглянуті судом.

Разом із цим, в п.7.2. договору сторони погодили, що розрахунок за товар здійснюється протягом 7 (семи) календарних днів за умови настання наступних умов: з дати поставки товару покупцю; за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п.4.4. даного договору; за умови реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

В свою чергу п.4.4. договору встановлює, що у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: сертифікат якості; товарно-транспортна накладна (ТТН); видаткову накладну; оригінал рахунку-фактури; інші супровідні документи згідно діючого законодавства.

Аналіз змісту п.7.2 договору поставки №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 дає підстави для висновку про те, що сторони погодили строк оплати, а саме: протягом семи календарних днів з дати поставки товару покупцю, та певні умови, які покупець помилково вважає відкладальними обставинами, а саме: отримання оригіналів документів, зазначених в п.4.4 даного договору; реєстрація податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

Стаття 212 ЦК України регулює правочини, щодо яких правові наслідки пов`язуються з настанням певної обставини. Частиною 1 ст.212 ЦК України встановлено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Умовними правочинами вважаються всі звичайні правочини, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, в яких настання перерахованих правових наслідків ставиться в залежність від настання (ненастання) після укладення правочину в майбутньому певних обставин, щодо яких у сторін у момент укладення угоди існує лише відповідна вірогідність появи незалежно від їх волі тієї чи іншої передбачуваної обставини. Тобто, під дію цієї статті мають підпадати лише ті правочини, за якими є невідомою на момент їх укладення можливість настання обумовленої обставини в майбутньому.

Виконання ж свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є, відповідно до ст.538 ЦК України, зустрічним виконанням зобов`язання.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ст.509 ЦК України)

Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Саме договором (п.7.2.) сторони обумовили строк оплати: протягом семи календарних днів з дати поставки товару покупцю, а датою поставки за договором є дата підписання сторонами видаткових накладних (п.4.8.).

Так, відповідно до ст.666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, видаткові накладні, наявні в матеріалах справи, підписані відповідачем без зауважень, зокрема, останнім не вказано жодних застережень щодо ненадання позивачем в момент поставки товару документів, перелік яких визначено у п.4.4. договору, не заявлено будь-яких претензій щодо кількості та якості товару тощо.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що відповідач своїми конклюдентними діями (дії особи, що виявляють її волю встановити правовідношення, але не у формі усного чи письмового волевиявлення, а своєю поведінкою, щодо якої можна зробити певний висновок про конкретний намір) підтвердив факт реального отримання всіх документів, передбачених п.4.4. договору.

При цьому, колегія суддів вважає, що позивачем також належним чином виконано вимогу щодо реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних з огляду на наступне.

Згідно ст.201.10 Податкового кодексу України датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції та якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному державному реєстрі накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється з урахуванням граничних строків для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

З огляду на викладене, враховуючи те, що податкові накладні були подані позивачем на реєстрацію в обумовлені Податковим кодексом України строки, а також те, що дата реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не залежить від волі позивача, колегія суддів вважає, що позивачем належним чином виконано вимоги п.7.2. договору щодо здійснення реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних.

До цього ж колегія суддів вважає, що дата реєстрації позивачем податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних жодним чином не нівелює обов`язок відповідача зі сплати вартості поставленого товару саме у строк, обумовлений договором.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлений судом факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання перед позивачем, а також положення наведених норм законодавства України та умови укладеного між сторонами спору договору, колегія суддів дійшла до висновку про правомірність стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивача 39591,62грн. інфляційних втрат та 8984,44грн. 3% річних. При цьому, судом апеляційної інстанції перевірено розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, здійснені позивачем та прийняті місцевим господарським судом, та встановлено їх арифметичну правильність.

Щодо покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000,00грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 ст.126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч.3, 4 ст.126 ГПК України).

Так, 13.03.2019 між позивачем (клієнт) та адвокатом Діденком Ігорем Геннадійовичем укладено договір про надання правничої (правової) допомоги адвокатом №13/03/19, предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої (правової) допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав клієнта та його законних інтересів (п.1.1. договору).

В п.4.2. договору визначено, що розмір гонорару адвоката, умови та порядок його сплати погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору.

До матеріалів справи долучено копії договору про надання правничої (правової) допомоги адвокатом №13/03/19 від 13.03.2019, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ №6154 від 09.08.2018 та ордер.

Однак, позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг) за договором №13/03/19 від 13.03.2019, акту надання послуг, не надано додаткової угоди, якою погоджено розмір гонорару адвоката саме в сумі 3000,00грн.

Враховуючи відсутність зазначених вище доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачеві у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3000,00грн. у зв`язку з тим, що позивачем не доведено належними доказами понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, які пов`язані саме з розглядом даної справи.

Підсумовуючи наведене, на переконання колегії суддів, висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі відповідає нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Судові витрати згідно зі ст.129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/9918/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 у справі №910/9918/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9918/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

В.В. Куксов