СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2020 р. Справа № 922/2249/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх. 3441 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 15.10.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Смірновою О.В., повний текст якого складено 16.10.2019 року, у справі

за позовом Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", м. Харків

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1. Державний концерн "Укрборонпром", м. Київ,

2. Фонд державного майна України, м. Київ,

3. Регіональне Відділення Фонду державного майна по Харківській області, м. Харків

до Приватного акціонерного товариства "ФЕД", м. Харків

про визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Державне підприємство "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", звернувся до місцевого господарського суду із позовом до відповідача - до Приватного акціонерного товариства "ФЕД" про визнання недійсним пункту 10.8 договору оренди №2961-Н від 12.09.2006 року (в редакції від 20.11.2018 року), в частині умов компенсації орендарю невід`ємних поліпшень у випадку приватизації, а саме текст: "крім випадку приватизації. В разі приватизації, компенсація орендарю здійснюється у відповідності до норм чинного законодавства".

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.10.2019 року у позові відмовлено

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник відповідача у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник першої третьої особи підтримав апеляційну скаргу позивача, просив її задовольнити.

Представники другої та третьої третіх осіб в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

12.09.2006 року між РВ ФДМУ по Харківський області, як орендодавцем, та ЗАТ Корпорація ФЕД (правонаступником якого є ПАТ "ФЕД", а в подальшому ПрАТ ФЕД), як орендарем, укладено договір оренди № 2961-Н (далі - Договір), згідно з умовами якого ЗАТ Корпорація ФЕД передано в оренду нежитлові приміщення двоповерхового випробувально-складального корпусу № 12 (цех № 22) (інв. № 31005) (Літ. "М-3") на 1-му поверсі - 164,70 кв.м., на 2-му поверсі -157,30 кв.м., загальною площею 322,00 кв.м., розташовані за адресою: м.Харків, вул.Сумська, 132, що перебувають на балансі ДП "ХМЗ "ФЕД". Договір укладено з урахуванням діючої на час укладання редакції Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Пунктом 2.3. Договору передбачено, що власником майна переданого в оренду є Держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Пунктом 10.12. Договору встановлено, що взаємовідносини сторін, не врегульовані цим Договором, регулюються чинним законодавством України.

Відповідно до п. 10.10. Договору, реорганізація орендодавця чи орендаря або перехід права власності на орендоване майно третім особам, не визнаються підставами для зміни або припинення чинності цього Договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого Майна (його правонаступників).

Цей договір укладено строком на 11 місяців, що діє з 12.09.2006 до 11.08.2007 включно (п. 10.1. Договору).

Строк дії договору може продовжуватись, за умови погодження його з органом, уповноваженим управляти майном (п. 10.8. Договору).

Відповідно до додаткової угоди від 28.07.2016 року № 11, сторонами якої є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області та Публічне акціонерне товариство "ФЕД", Договір був продовжений до 10.09.2019 року, про що не було повідомлено балансоутримувача - ДП "ХМЗ "ФЕД".

Разом з тим, під час дії Договору, Кабінет Міністрів України прийняв постанови від 29.12.2010 року № 1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром" та від 31.08.2011 року № 993 "Деякі питання Державного концерну "Укроборонпром"", якими утворив Державний концерн "Укроборонпром" з включенням до його складу ДП "ХМЗ "ФЕД.

Крім того, 30.10.2012 року набрав чинності Закон України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу-учасників державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення її стабільного розвитку", дія якого поширюється на підприємства - учасників Державного концерну "Укроборонпром".

Відповідно до п. 3 ст. 3 вказаного Закону, передача в оренду нерухомого майна, загальна площа яких перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, здійснюється безпосередньо підприємствами оборонно-промислового комплексу за погодженням з Концерном, окрім випадків передачі в оренду цілісних майнових комплексів підприємств оборонно-промислового комплексу, щодо яких орендодавцем є Фонд державного майна України, його регіональне відділення та представництва.

Таким чином, з моменту набрання чинності зазначеним законом, відносини оренди нерухомого майна, яке знаходиться на балансі ДП "ХМЗ "ФЕД", мають регулюватись Законом України "Про оренду державного та комунального майна" з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку", в т.ч. щодо суб`єкту, уповноваженого на передачу в оренду нерухомого майна підприємства оборонно-промислового комплексу, яким стало безпосередньо підприємство оборонно-промислового комплексу, та яке змінило попередній уповноважений державний орган - Фонд державного майна України.

Зазначені обставини стали підставою для звернення ДП "ХМЗ "ФЕД" з позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив суд визнати недійсною додаткову угоду № 11 від 28.07.2016 року до договору оренди № 2961-Н від 12.09.2006 року, укладену між РВ ФДМУ по Харківській області та ПАТ "ФЕД"; визнати договір оренди № 2961-Н від 12.09.2006 року припиненим; зобов`язати ПАТ "ФЕД" звільнити займані нежитлові приміщення, які є предметом оренди за цим договором, та передати їх ДП "ХМЗ "ФЕД" за актом приймання-передачі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.11.2017 року у справі № 922/3976/17 зазначену позовну заяву прийнято до провадження.

У свою чергу, ПАТ "ФЕД" звернулося до господарського суду Харківської області зі зустрічним позовом до 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області 2) ДК "Укроборонпром", в якому просило суд визнати договір оренди № 2961-Н від 12.09.2006 року, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ПАТ "ФЕД", чинним.

У процесі розгляду вказаної справи сторони дійшли згоди щодо укладення мирової угоди з метою приведення правовідносин за договором оренди у відповідність до законодавства.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.11.2018 року було затверджено мирову угоду у справі №922/3976/17, укладену між Приватним акціонерним товариством "ФЕД", Державним підприємством "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" та Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області.

Відповідно до умов вказаної мирової угоди з метою приведення тексту договору оренди № 2961-Н від 12.09.2006 року у відповідність до норм Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку", сторони, шляхом взаємних поступок дійшли згоди про те, щоб визнати Договір оренди нерухомого майна № 2961-Н від 12.09.2006 року, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ПАТ "ФЕД", чинним, а також дійшли згоди про те, щоб внести зміни до договору оренди № 2961-Н від 12.09.2006 року та замінити в ньому Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області на Державне підприємство "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", замінити орендаря Публічне акціонерне товариство "ФЕД" на Приватне акціонерне товариство "ФЕД" та викласти преамбулу та розділи 1-10 договору оренди № 2961-Н від 12.09.2006 року, в редакції, затвердженій ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.11.2018 у справі №922/3976/17.

На виконання вказаної ухвали суду між ДП "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" та Приватним акціонерним товариством "ФЕД" було укладено додаткову угоду № 12 від 20.11.2018 року про внесення змін до договору оренди № 2961-Н від 12.09.2006 року, якою договір викладено в новій редакції, зокрема п. 1.1. та п. 10.8. викладені в наступній редакції:

"1.1. Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окремо індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення двоповерхового випробувально-складального корпусу 12 (цех.22) (інв. №31005) (літ.М-3) на 1-му поверсі- 164,7кв.м, на 2-му поверсі - 157,3кв.м, загальною площею 322,0кв.м, що розміщене за адресою: м. Харків вул. Сумська, 132, та знаходиться на балансі Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 10.12.2014, виконаним суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Увекон-Харків" та становить сімсот шістдесят дві тисячі гривень без врахування ПДВ...

10.8. У разі припинення або розірвання договору поліпшення орендованого майна, здійснені орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого Майна не завдаючи йому шкоди, є власністю орендаря, а невід`ємне поліпшення - власністю орендодавця і компенсації не підлягають, крім випадку приватизації. В разі приватизації, компенсація орендарю здійснюється у відповідності до норм чинного законодавства."

Водночас, відповідно до п. 10.8., 10.9. Типового договору оренди (у редакції чинній на дату укладання сторонами додаткової угоди) у разі припинення або розірвання Договору поліпшення орендованого Майна, здійснені Орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого Майна не завдаючи йому шкоди, є власністю Орендаря, а невід`ємне поліпшення - власністю Орендодавця. Поліпшення Майна, зроблені Орендарем як за згодою, так і без згоди Орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для Майна, є власністю держави та їх вартість компенсації не підлягає.

Позивач зазначає, що в порушення умов Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності затвердженого Наказом ФДМУ від 23.08.2000 року №1774, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.12.2000 року за №931/5152 пункт 10.8. Договору містить умову, яка передбачає можливість отримання компенсації невід`ємних поліпшень орендованого майна в разі його приватизації.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання пункту 10.8. Договору недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив, що додатковою угодою від 20.09.2019 року до спірного договору, сторонами внесені зміни до правочину з метою приведення його у відповідність із Типовим договором, що свідчить про відсутність порушених прав позивача (після внесення таких змін до оспорюваного правочину) та про недоведеність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним та посилався на судову практику Верховного Суду у подібній справі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що додаткова угода до договору, на факті укладення якої базується висновок місцевого господарського суду про відсутність порушених прав позивача - не була укладена, що свідчить про передчасність висновків господарського суду першої інстанції.

Так, апелянт вказує наступне:

- додаткова угода, направлена відповідачем на адресу позивача листом №03068/0/2-19 від 05.09.2019 року не є укладеною, оскільки сторонами не узгоджено момент укладення цієї додаткової угоди;

- оскільки у додатковій угоді вказано моментом її укладення серпень 2019 року, то ОСОБА_2 , який підписав таку додаткову угоду від імені відповідача не мав повноважень на такі дії, оскільки покладення на останнього обов`язків виконання голови правління АТ "ФЕД" було покладено на цього лише на період з 15 по 21 вересня;

- позивачем підписана додаткова угода супровідним листом або шляхом передання уповноваженою особою з відміткою про прийняття на адресу відповідача не направлялась, а тому волевиявлення позивача на прийняття пропозиції відповідача - відсутнє.

- позивач не повідомляв відповідача про результати розгляду пропозиції останнього щодо змін умов договору, що свідчить про неукладеність додаткової угоди.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві зазначає про таке:

- додаткова угода з боку ПрАТ "ФЕД" підписана ОСОБА_2., повноваження якого на її підписання підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю від 25.03.2019 року;

- 20.09.2019 року сторонами підписано запропонований відповідачем позивачу проект додаткової угоди, що свідчить про те, що додаткова угода укладена 20.09.2019 року.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою та другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оспорюваний правочин за своєю правовою природою є договором оренди державного майна.

Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майн").

Відповідно до ч. 8 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майн", відносини оренди рухомого та нерухомого майна державних підприємств, у тому числі казенних підприємств, оборонно-промислового комплексу, які включені до складу ДК "Укроборонпром", регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку", який набув чинності 30.10.2012 року.

В силу вимог ч. 2 ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов, (зокрема відновлення орендованого майна та умови його повернення) повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України сторони не можуть відступати від змісту типового договору.

Ця норма є імперативною та такою, що закладає законодавчий базис для визнання договорів або його окремих частин недійсними у зв`язку з їх невідповідністю змісту типових договорів.

Зазначене є цілком необхідним виходячи також з такого, що:

- Типові договори закріплені у формі підзаконних нормативно-правових актів, прийнятих спеціально уповноваженими на те державними органами, тому їх недотримання (або ж невідповідність договорів змісту типових договорів) має ті самі наслідки, що і недотримання вимог підзаконних нормативно-правових актів;

- посилання на типовий договір (типові форми договорів) наявні в Законі України "Про оренду державного та комунального майна" (ст. 10 Закону).

Отже, сторони не наділені повноваженнями (правом) врегулювати істотні умови договору оренди, всупереч умовам, визначеним Типовим договором.

Типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затверджений Наказом ФДМ України від 23.08.2000 року № 1774.

Типовим договором (в редакції до 09.10.2018 року) умови повернення орендованого майна, зокрема здійснених у ньому поліпшень, були врегульовані пунктами 10.7 та 10.8, якими встановлені наступні умови:

"10.7. У разі припинення або розірвання Договору поліпшення орендованого Майна, здійснені Орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від орендованого Майна не завдаючи йому шкоди, є власністю Орендаря, а невід`ємне поліпшення - власністю Орендодавця.

10.8. Вартість невід`ємних поліпшень орендованого Майна, здійснених Орендарем за згодою Орендодавця, компенсується Орендодавцем після припинення (розірвання) Договору оренди або не підлягає компенсації".

Наказом ФДМ України від 27.08.2018 року № 1113 (набув чинності 09.10.2018 року). до вищезазначеного Типового договору були внесені зміни, зокрема змінена нумерація пунктів 10.7, 10.8 відповідно на 10.8, 10.9 та пункт 10.9 викладено у новій редакції, яким встановлено, що поліпшення майна, зроблені орендарем як за згодою, так і без згоди орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для майна, є власністю держави та їх вартість компенсації не підлягає".

У даному випадку п. 10.8. Договору встановлює обов`язок відшкодування орендодавцем невід`ємних поліпшень, здійснених орендарем, що суперечить положенням Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 20.09.2019 року сторони уклали додаткову угоду № 02003/3/1-19 до Договору, в якій пункт 10.8. Договору змінили та виклали у наступній редакції:

"У разі припинення або розірвання Договору:

поліпшення орендованого Майна, здійснені Орендарем за рахунок власних коштів за згодою Орендодавця, які можна відокремити від орендованого Майна, не завдаючи йому шкоди, є власністю Орендаря, а невід`ємні поліпшення - власністю держави;

поліпшення Майна, зроблені Орендарем без згоди Орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для Майна, є власністю держави та їх вартість компенсації не підлягає.

У разі приватизації відповідно до статті 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" поліпшення орендованого Майна, здійснені Орендарем за рахунок власних коштів за згодою Орендодавця, які неможливо відокремити від орендованого Майна без заподіяння йому шкоди, є власністю Орендаря."

Як вбачається з матеріалів справи, ця додаткова угода підписана ОСОБА_3. (зі сторони позивача) та ОСОБА_2 (зі сторони відповідача), які станом на 20.09.2019 року, мали необхідні повноваження, що підтверджується відповідними наказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що вищезгадана додаткова угода №02003/3/1-19 від 20.09.2019 року до Договору є укладеною.

У пункті 2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз`яснено, що у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 Цивільного кодексу України така зміна не допускається). Якщо згаданий правочин (про внесення змін) не суперечить вимогам закону, господарський суд приймає судове рішення, виходячи з його умов. При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що законом не передбачено заборони стосовно надання правочинові, - в тому числі про внесення змін до іншого правочину, - за згодою сторін зворотної дії в часі.

Враховуючи викладене, дослідивши зміст Договору, беручи до уваги наявність додаткової угоди до нього, якою сторони внесені зміни до правочину з метою приведення його у відповідність із Типовим договором, встановивши відсутність порушених прав позивача (після внесення таких змін до оспорюваного правочину), колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку висновку про недоведеність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, та про відсутність, у зв`язку з цим, підстав для задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція щодо необхідності відмови у позові у зв`язку з внесенням змін до спірного правочину, з метою приведення його у відповідність до закону, викладена Верховним Судом у постанові від 19.06.2018 року у справі №910/11005/17.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.09.2019 року відповідачем на адресу позивача направлено лист № 03-068/0/2-19 (т.2, а.с. 6) в якому перший запропонував останньому викласти пункт 10.8 Договору у редакції, яка відповідає Типовому договору, затвердженому Наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 №1774 в редакції Наказу Фонду державного майна №452 від 13.05.2019 року.

В додатках вказаного листа відповідачем на адресу позивача направлено проект відповідної додаткової угоди.

Апелянт, із посиланням на положення частини 1 статті 640 Цивільного кодексу України, відповідно до яких договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції, позивач стверджує, що додаткова угода №02003/3/1-19 від 20.09.2019 року до Договору не є укладеною, оскільки позивач не направляв на адресу відповідача супровідним листом або шляхом передання уповноваженою особою з відміткою про прийняття відповіді про прийняття пропозиції відповідача та не повідомляв про результати розгляду пропозиції останнього щодо змін умов договору

Також, апелянт вказує, що оскільки додаткова угоди не містить дати її укладення, вона є неукладеною, оскільки сторонами не узгоджено момент укладення цієї додаткової угоди, а Авершин С.В., який підписав додаткову угоду з боку відповідача - не мав на це відповідних повноважень.

Проте, колегія суддів із такими доводами апеляційної скарги погодитись не може, та зазначає наступне.

Так, в матеріалах справи (т. 2, а.с. 3) міститься подана відповідачем на адресу суду копія додаткової угоди від 20.09.2019 року №02003/3/1-19.

Вказана додаткова угода містить дату її укладення - 20.09.2019 року, містить печатки відповідача і позивача та підписана повноважними представниками сторін у справі, а саме: з боку позивача ОСОБА_3., повноваження якого підтверджуються наказом №969 від 05.09.2019 року, з боку відповідача - ОСОБА_2

Щодо доводів відповідача щодо відсутності повноважень у ОСОБА_2. на підписання додаткової угоди, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідач в своїх поясненнях стверджує, що додаткова угода з його боку була підписана ОСОБА_2. 20.09.2019 року одразу після як відповідач отримав проект додаткової угоди, підписаний позивачем.

Позивач, в свою чергу, визнає, що додаткова угода з його боку підписана ОСОБА_3 ., проте не вказує точної дати підписання та заперечує той факт, що проект додаткової угоди було спочатку підписано позивачем, а тільки після цього - відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, проект додаткової угоди, який містить посилання да час укладення - серпень 2019 року, був направлений відповідачем на адресу позивача 05.09.2019 року. При цьому, як вбачається з пояснень як позивача, так і відповідача, станом на 20.09.2019 року додаткова угода вже містила підписи представників сторін.

Таким чином, у будь-якому випадку, проект додаткової угоди ОСОБА_2. було підписано у проміжок часу між 01.08.2019 - 20.09.2019 року, а наявність в останнього повноважень на такі дії протягом зазначеного періоду підтверджуються наявними в матеріалах справи довіреністю №141 від 25.03.2019 року (т.2 а.с. 140) та наказом №00511/0/5-19 від 03.09.2019 року (т.2, а.с. 4).

З матеріалів справи вбачається, що додаткова угода №02003/3/1-19 до Договору була підписана саме 20.09.2019 року, про що свідчить відповідний штрих код із зазначенням номеру та дати.

З приводу аргументів апелянта про те позивачем підписана додаткова угода супровідним листом або шляхом передання уповноваженою особою з відміткою про прийняття на адресу відповідача не направлялась та позивач не повідомляв відповідача про результати розгляду пропозиції останнього щодо змін умов договору та про неукладеність у зв`язку з цими обставинами додаткової угоди, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Саме на положення частини 1 статті 640 Цивільного кодексу України посилається позивач в апеляційній скарзі в обґрунтування своїх доводів у цій частини.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, саме позивач надав суду підписану сторонами додаткову угоду від 20.09.2019 року.

Відповідно до положень частини 1 статті 642 Цивільного кодексу України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

При цьому ані положеннями статей 640 та 642 Цивільного кодексу України, ані іншими статтями цього кодексу не встановлено вимог щодо обов`язкового направлення акцепту у письмовій формі супровідним листом чи уповноваженою особою із відміткою про отримання, як про е зазначає апелянт, або ж інших конкретних вимог щодо форми надання акцепту.

За викладеного, колегія суддів вважає, що фактичне отримання відповідачем підписаної з боку позивача та скріпленої печаткою позивача додаткової угоди є належним способом повідомлення позивача про акцепт умов запропонованої ним додаткової угоди.

Крім того, на думку колегії суддів, фактично доводи апеляційної скарги позивача в цій частині означають твердження про те, що визначальним у вирішенні питання укладення правочину є не воєвиявлення сторін договору, що підтверджені шляхом підписання і проставлення печаток на договорі, а форма направлення акцепту про прийняття умов договору.

Очевидно, що незалежно від форми акцепту та факту його направлення або ненаправлення, Цивільний кодекс України укладенним договір визнає з моменту досягнення згоди сторін з усіх істотних умов, а воевиявлення кожної сторони на таку згоду засвідчується підписами їх представників у договорі, а гіпотетичне підтвердження правової позиції позивача буде означати, що формальний факт направлення або ненаправлення повідомлення про прийняття акцепту вже після підписання договору може впливати на укладеність або неукладеність правочину.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 15.10.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20.01.2020

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін