СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"08" січня 2020 р. Справа №922/3016/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Склярук О.І.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги відповідача за первісним позовом - фізичної особи-підприємця Руденко Олександра Олексійовича, м.Харків, (вх.№11Х/1-40) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.10.2017 року по справі №922/3016/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АСС-Коростишівська паперова фабрика», м.Харків,

до фізичної особи-підприємця Руденко Олександра Олексійовича, м.Харків,

про стягнення 658371,02 грн.,-

та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця Руденко Олександра Олексійовича, м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АСС-Коростишівська паперова фабрика», м.Харків,

про стягнення 162276,37 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.10.2017 року у справі №922/3016/17 (суддя Погорелова О.В.) клопотання представника відповідача по первісному позову (позивача за зустрічним позовом) про призначення судової експертизи - задоволено.

Призначено по справі судову експертизу комп`ютерної техніки і програмних продуктів, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса.

Поставлено на вирішення експерта питання, перелік яких наведено у резолютивній частині ухвали.

Попереджено експерта про передбачену кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.

Для проведення експертизи направлено експертній установі матеріали справи №922/3016/17.

Ухвалено рахунок на оплату витрат на проведення експертизи, експертній установі направити ФОП Руденко О.О. ( АДРЕСА_1 ).

Зобов`язано експертну установу повідомити суд про закінчення експертизи, а експертний висновок направити на адресу Господарського суду Харківської області разом із матеріалами справи.

Запропоновано судовому експерту реалізувати, надане йому статтею 13 Закону України «Про судову експертизу» право, щодо зазначення в експертному висновку фактів, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання.

Провадження у справі №922/3016/17 зупинено.

Відповідач за первісним позовом - фізична особа-підприємець Руденко Олександр Олексійович з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті ухвали норм права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області про призначення експертизи від 11.10.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити клопотання ФОП Руденка О.О. про призначення експертизи у справі та призначити по справі №922/3016/17 судову експертизу комп`ютерної техніки і програмних продуктів, проведення якої доручити Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз імені Засл. Проф. М.С. Бокаріуса.

Одночасно заявником в тексті апеляційної скарги викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку. В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт вказує, що причини пропуску строку є поважними.

Дослідивши апеляційну скаргу, додані до неї документи та матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Доступ до правосуддя в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікована Україною 17.07.1997 року, та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

Так, зокрема, відповідно до п.37 рішення від 18.11.2010 року у справі «Мушта проти України» Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Відповідно до частин 1, 2 статті 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про призначення експертизи та про зупинення провадження у справі (пункти 11, 12 частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України).

Ухвала суду першої інстанції, яка оскаржується ФОП Руденко О.О. в апеляційному порядку, постановлена 11.10.2017 року, тобто у період дії Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017 року.

Згідно із пунктом 13 частини 1 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 15.12.2017 року) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина 3 статті 3 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, судові рішення, що ухвалені до 15.12.2017 року, тобто до набрання чинності Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року №2147-VІІІ, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, проте розгляд таких скарг здійснюється за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Відповідно до статті 93 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017 року) апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п`яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Із наявних матеріалів справи слідує, що оскаржувану в апеляційному порядку ухвалу місцевого господарського суду у справі №922/3016/17 було постановлено 11.10.2017 року. Таким чином, останнім днем строку, встановленого для апеляційного оскарження даної ухвали з урахуванням приписів статті 93 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній до 15.12.2017 року) є 17.10.2017 року (зважаючи на вихідний день 16.10.2017 року).

Втім, апеляційну скаргу на вказане судове рішення ФОП Руденко О.О. подано до Господарського суду Харківської області 09.12.2019 року, отримано Східним апеляційним господарським судом 02.01.2020 року, тобто зі значним пропуском процесуального строку встановленого на апеляційне оскарження (понад 1 рік).

Водночас імперативною нормою частини 2 статті 261 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 15.12.2017 року) встановлено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У цій нормі врегульовано порядок вчинення процесуальної дії судом апеляційної інстанції, а саме, відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами, поданими з порушенням строку. Тоді як строки оскарження судових рішень суду першої інстанції, ухвалених до 15.12.2017 року, врегульовані у статті 93 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами, поданими на судові рішення, що ухвалені до 15.12.2017 року, керується, в тому числі, приписами частини 2 статті 261 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 15.12.2017 року). Відтак, встановивши відсутність винятків, визначених у пунктах 1, 2 частини 2 статті 261 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, незалежно від поважності причин пропуску строку скаржником на апеляційне оскарження (аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2018 року у справі №54/239).

Зазначений у частині 2 статті 261 Господарського процесуального кодексу України річний строк є присічним і не застосовується лише у двох випадках, вказаних у тій же нормі.

Відтак, у разі подання скарги із пропуском строку визначеного частиною 2 статті 261 Господарського процесуального кодексу України скаржник має довести наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню із скаргою на дане судове рішення, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків звернення зі скаргою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13) Європейський суд дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження рішення без наведення відповідних причин, порушують принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 ст. 6 Конвенції.

При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Колегія суддів відзначає, що апелянт, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та викладаючи у прохальній частині вимогу про поновлення процесуального строку на оскарження судового рішення (ухвали суду від 11.10.2017 року), не вказує будь-яких аргументувань та посилань на наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню зі скаргою до суду. Скаржник фактично обмежився посиланням на статтю Господарського процесуального кодексу України, яка регламентує процесуальні строки і вказанням вимоги про необхідність поновлення строку.

Апелянтом не зазначаються і не обґрунтовуються жодні обставини, які у розумінні статті 261 Господарського процесуального кодексу України надавали б йому право на звернення з апеляційною скаргою на судове рішення зі спливом трирічного строку з дня складання повного тексту рішення.

Згідно з частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення від 26.04.2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14.10.2007 року у справі «Трух проти України»).

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Богонос проти Росії» від 05.02.2004 року).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У пункті 41 рішення від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998 -VIII, с. 3255, § 45, Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21.12.2010).

Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Diya 97 v. Ukraine, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

За викладених обставини, враховуючи те, що апеляційна скарга на ухвалу господарського суду першої інстанції від 11.10.2017 року подана майже через 3 роки, тобто після спливу більше одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а також те, що пропуск процесуального строку не був пов`язаний з виключними обставинами для поновлення строку на апеляційне оскарження після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, що передбачені пунктами 1 та 2 частини 2 статті 261 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів відмовляє у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою в порядку частини 2 статті 261 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, звертаючись з апеляційною скаргою, ФОП Руденко О. О. не довів існування обставин, які за своїм характером можуть вважатися особливими чи непереборними, що зумовили пропуск процесуального строку на апеляційне оскарження та об`єктивно свідчили про неможливість своєчасного звернення зі скаргою, відтак як наслідок б виправдовували б втручання у принцип правової визначеності.

Крім того, як встановлено з матеріалів справи, фізична особа-підприємець Руденко Олександр Олексійович вже звертався з тотожною апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.10.2017 року.

Так, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.05.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Руденко Олександра Олексійовича на ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.10.2017 року у справі №922/3016/17. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного господарського суду від 19.08.2019 року касаційну скаргу ФОП Руденко О.О. на ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 03.05.2019 року у справі №922/3016/17 залишено без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції від 03.05.2019 року залишено без змін.

Матеріали справи також свідчать, що ухвалою від 03.05.2018 року Господарський суд Харківської області поновив провадження у справі №922/3016/17 та призначив її до розгляду. Поновлення провадження зумовлено тим, що матеріали справи повернуті з Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса, так як ФОП Руденко О.О. не здійснив оплату витрат на проведення експертизи, тобто не виконав вимоги ухвали суду.

Ухвала Господарського суду Харківської області від 11.10.2017 року про призначення експертизи та зупинення провадження у справі станом на дату її оскарження як у травні 2019 року так і у листопаді 2019 року повністю вичерпала свою дію про що достеменно було відомо скаржнику.

У подальшому, 27.06.2018 року Господарським судом Харківської області винесено ухвалу, якою клопотання позивача за зустрічним позовом (відповідача по первісному позову) про призначення судової експертизи - задоволено. Призначено у справі №922/3016/17 судову експертизу комп`ютерної техніки і програмних продуктів, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса. Провадження у справі 922/3016/17 зупинено.

ФОП Руденко О.О. з вказаною ухвалою також не погодився та звернувся у листопаді 2019 року до суду апеляційної інстанції зі скаргою. Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФОП Руденко О.О. на ухвалу Господарського суду Харківської області від 27.06.2018 року у справі №922/3016/17 з посиланням на ч.2 ст. 261 Господарського процесуального кодексу України.

Слід відмітити, що ухвала Господарського суду Харківської області від 27.06.2018 року станом на момент подання апеляційної скарги також повністю вичерпала свою дію, так як Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса був підготовлений та направлений експертний висновок, а ухвалою суду від 01.02.2019 року було поновлено провадження у справі.

ФОП Руденко О.О. ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження оскаржив до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Однак, ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 року у справі №922/3016/17 у зв`язку з відсутністю підстав для її прийняття.

У жовтні 2019 року ФОП Руденко О.О. вдруге звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Харківської області від 27.06.2018 року про призначення експертизи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФОП Руденко О.О. з підстав подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

У листопаді 2019 року ФОП Руденко О.О. звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного суду з касаційною скаргою на ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 року у справі №922/3016/17.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 04.12.2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 року у справі № 922/3016/17 у зв`язку з відсутністю підстав для її прийняття.

Наприкінці грудня 2019 року ФОП Руденко О.О. знову звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою на ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.10.2017 року.

При цьому колегія суддів враховує, що ФОП Руденко О.О. здійснює подання апеляційних скарг так і касаційних скарг з недоліками (відсутність сплати судового збору, описів вкладення до цінного листа), наявність яких свідомо унеможливлює прийняття таких скарг до розгляду, і розцінюється як неналежна реалізація процесуальних прав, оскільки не може мати іншого ефекту для заявника, ніж передбаченого п.п. 17.11 та 17.12 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України - зупинення провадження у справі у зв`язку з необхідністю направлення матеріалів справи до судів вищих інстанцій.

Згідно ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

Між тим, оскарження заради оскарження суперечить принципу «res judicata», як елемента верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України в контексті практики Європейського суду з прав людини , яке наведено в пункті 52 рішення» у справі «Рябих проти Росії», а потурання судом таким неналежним у розумінні ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України цілям з боку учасника справи несумісне з позитивними обов`язками, які зазначені у ст. 6 Конвенції України про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Більш того, ч. 4 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України безпосередньо покладає на суд обов`язок вживати заходи для запобігання зловживанню процесуальними правами, під які у розумінні п. 1 цієї статті, на думку Східного апеляційного господарського суду, у повній мірі підпадають дії ФОП Руденко О.О. з подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.10.2017 року, зареєстрованої в канцелярії суду за вхідним №11 від 02.01.2020 року.

ТОВ «АСС-Коростишівська паперова фабрика» звернулося до суду з заявою про застосування заходів процесуального примусу (вх.№11758), в якій просить суд, зокрема, застосувати до ФОП Руденко О.О. заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 10 (десяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Згідно ч.1 ст.131 Господарського процесуального кодексу України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчинюються судом з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно п.2 ч.1 ст. 135 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, наразі апеляційним наслідком зловживання процесуальними правами з боку ФОП Руденко О.О., апеляційний суд вважає необхідним в порядку ч.4 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України застосування до нього згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 135 Господарського процесуального кодексу України стягнення штрафу в дохід Державного бюджету України в розмірі - 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст.ст. 2, 43, 135, 234, 235, 261 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду, -

УХВАЛИЛА:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Руденко Олександра Олексійовича на ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.10.2017 року по справі №922/3016/17.

Визнати подання ФОП Руденко О.О. апеляційної скарги, зареєстрованої за вх.№11 від 02.01.2020 року на ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.10.2017 року про призначення експертизи - зловживанням процесуальними правами.

Стягнути в дохід Державного бюджету України з фізичної особи-підприємця Руденко Олександра Олексійовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) штраф в розмірі 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.).

Стягувач: Державна судова адміністрація України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ідентифікаційний код 26255795).

Боржник: фізична особа-підприємець Руденко Олександра Олексійовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

Ухвала є виконавчим документом і набирає законної сили в порядку ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України з дати її підписання 08.01.2020 року.

Ухвала може бути пред`явлена до виконання відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» протягом трьох місяців.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Додаток заявнику: матеріали апеляційної скарги на 7 арк. у тому числі оригінал опису вкладення до цінного листа від 06.12.2019 року на 1 арк.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя О.І. Склярук