ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/1219/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт"

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2019, прийняте суддею Волковим Р.В., м. Одеса, повний текст складено 31.10.2019,

у справі №916/1219/19

за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт"

про стягнення 64 610 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 р. Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача штраф у розмірі 64610 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані зазначенням відповідачем у накладній №44851251 від 08.11.2018 недостовірних відомостей щодо маси вантажу, перевезення якого здійснюється залізничним транспортом, що в силу приписів законодавства є підставою для нарахування останньому штрафу у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 27.05.2019 відкрито провадження у справі №916/1219/19.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.10.2019 у справі №916/1219/19 (суддя Волков Р.В.) позов задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" штраф у розмірі 64610 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1921 грн.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання відповідачем зобов`язань у зв`язку з неправильним зазначенням у накладній №44851251 від 08.11.2018 маси вантажу, перевезення якого здійснюється залізничним транспортом, та, як наслідок, обґрунтованістю нарахування останньому штрафу у передбаченому статтею 118 Статуту залізниць України розмірі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2019 у справі №916/1219/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на достовірності зазначених ним у накладній №44851251 відомостей щодо маси вантажу, а також зазначає про те, що нестача цього вантажу сталася під час перевезення, тобто протягом періоду, під час якого відповідальність за збереження вантажу несе сам позивач, що свідчить про безпідставність нарахування Товариству з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт" передбаченого Статутом залізниць України штрафу.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2019 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 1921 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (64610 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, зазначеною ухвалою апеляційного господарського суду позивачу надано строк до 11.12.2019 для подання відзиву на апеляційну скаргу.

23.12.2019 до суду апеляційної інстанції від Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшов відзив на апеляційну скаргу №ДНЮ-3/354 від 20.12.2019 (вх.№4480/19/Д1 від 23.12.2019), в якому останнє зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Звертаючись з відзивом на апеляційну скаргу №ДНЮ-3/354 від 20.12.2019 (вх.№4480/19/Д1 від 23.12.2019), Акціонерне товариство "Українська залізниця" пропустило встановлений апеляційним господарським судом строк для його подання, проте позивачем заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач посилається на те, що копію ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 про відкриття апеляційного провадження у справі №916/1219/19 ним було отримано 16.12.2019. Жодного доказу на підтвердження отримання вказаної ухвали 16.12.2019 Акціонерним товариством "Українська залізниця" до суду не подано.

Відповідно до частини другої статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду продовжити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його продовження, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Для поновлення або продовження процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість продовження процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення судом кожного з процесуальних строків.

Сам по собі факт подання стороною клопотання про продовження строку не зобов`язує суд автоматично продовжити цей строк, оскільки вказане клопотання з огляду на приписи процесуального закону повинно містити обґрунтування поважності пропуску такого строку, а за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються до господарського суду на загальних підставах.

Отже, продовження пропущеного процесуального строку є правом господарського суду, яким останній користується виходячи із поважності причин пропуску строку учасником справи і лише сам факт звернення з відповідним клопотання про продовження строку не кореспондується з автоматичним обов`язком суду продовжити цей строк.

Згідно з наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №940, а також відповідно до відомостей з офіційного Інтернет-сайту "Укрпошта" про відстеження вказаного поштового відправлення копію ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 про відкриття апеляційного провадження у справі №916/1219/19 позивач отримав 04.12.2019, а тому судом критично оцінюються посилання Акціонерного товариства "Українська залізниця" на отримання даної ухвали лише 16.12.2019.

Жодної причини неподання відзиву на апеляційну скаргу починаючи з 04.12.2019 позивачем не наведено.

За умовами статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на те, що відзив на апеляційну скаргу №ДНЮ-3/354 від 20.12.2019 (вх.№4480/19/Д1 від 23.12.2019) Акціонерним товариством "Українська залізниця" подано поза межами строків, визначених апеляційним господарським судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, а також те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неповажність зазначених позивачем в обґрунтування відповідного клопотання причин пропуску даного строку, вказаний відзив колегією суддів до уваги не приймається.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Місцевим господарським судом встановлено, що 08.11.2018 відповідно до накладної №44851251 зі станції "Приколотне" Південної залізниці Товариство з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт" направило Херсонській філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на станцію призначення "Херсон-Порт" шість вагонів з вантажем кормовим шротом, зазначивши у вказаній накладній загальну масу вантажу 361600 кг, зокрема, згідно з відомістю вагонів маса вантажу у вагоні №24427619 склала 60600 кг, а провізна плата 12922 грн.

14.11.2018 на станції "Знам`янка" Одеської залізниці позивачем було проведено контрольне зважування вагону №24427619 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу відомостям про масу, вказаним відповідачем у перевізному документі.

З актів загальної форми станції "Знам`янка" Одеської залізниці №87881 від 14.11.2018 та №53144 від 14.11.2018 вбачається, що на дверях вагону №24427619 запірно-пломбувальні пристрої відправника №Г232014 і №Г232013 справні, не пошкоджені, слідів втрати або крадіжки не виявлено. На верхніх завантажувальних люках запірно-пломбувальні пристрої відправника №Г232018, №Г232017, №Г232016 та №Г232015 справні, не пошкоджені, люки вкриті монтажною піною.

Відповідно до комерційного акту №410006/271/4 від 14.11.2018 всі запірно-пломбувальні пристрої вагону №24427619 справні та пошкоджень не мають, доступ до вантажу відсутній, при цьому виявлено різницю у дійсній вазі та вазі, зазначеній відповідачем у накладній.

У вагоні №24427619 відповідно до накладної №44851251 від 08.11.2018 маса вантажу складає: нетто - 60600 кг, у той час як згідно з комерційним актом №410006/271/4 від 14.11.2018 маса вантажу у даному вагоні становить: брутто - 72250 кг, нетто - 49450 кг, тара - 22800 кг, відтак різниця у вазі проти накладної в сторону зменшення складає 11150 кг. При прибутті на станцію призначення було проведено видачу і перевірку маси вантажу, в результаті якої різницю з відомостями комерційного акту №410006/271/4 від 14.11.2018 не встановлено, про що зазначено безпосередньо у розділі "Є" вказаного акту.

Комерційний акт №410006/271/4 від 14.11.2018 підписаний трьома особами: начальником станції Мірошниченко А.І., заступником начальника станції Самойленко О.В. та працівником станції Жеребіло Ю.Л.

Згідно з актом експертизи Херсонської Торгово-промислової палати №В-39 від 23.11.2018, складеному на території Державного підприємства "Херсонський морський торгівельний порт" перед вивантаженням кормового шроту, під час візуального огляду вагону №24427619 виявлено механічні пошкодження дошок дна вагону, які дають можливість прямого доступу до товару; отвори та щілини в дошках в дні вагона заткнуті обламками дошок, пластиковою пляшкою та ганчір`ям. Загальна маса нетто вантажу у вказаному вагоні склала 49100 кг, що на 11500 кг менше, ніж маса, зазначена вантажовідправником у накладній №44851251 від 08.11.2018.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Приколотнянський олійноекстракційний завод" у листі №1570/3 від 16.08.2019 підтвердило завантаження ним 07.11.2018 шести вагонів шротом у загальній кількості 361600 кг, при цьому маса вантажу у вагоні №24427619 складала 60600 кг.

У листі №ДН-5/М-94 від 10.12.2018 Виробничий підрозділ "Куп`янська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Південна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" зазначив, що в процесі зважування вантажів Товариством з обмеженою відповідальністю "Приколотнянський олійноекстракційний завод" працівники станції "Приколотне" участі не приймали.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 64610 грн, нарахованого у зв`язку з зазначенням останнім у накладній №44851251 від 08.11.2018 недостовірних відомостей щодо маси вантажу, перевезення якого здійснюється залізничним транспортом.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем зобов`язань у зв`язку з неправильним зазначенням у накладній №44851251 від 08.11.2018 маси вантажу, перевезення якого здійснюється залізничним транспортом, що свідчить про обґрунтованість нарахування останньому штрафу у передбаченому статтею 118 Статуту залізниць України розмірі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно з частинами першою-третьою статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

В силу частин першої, другої статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Отже, колегія суддів зауважує, що накладна №44851251 від 08.11.2018 є належним доказом виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт" та Акціонерного товариства "Українська залізниця" господарського зобов`язання щодо перевезення вантажу відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 920 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань (частина п`ята статті 307 Господарського кодексу України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 затверджено Статут залізниць України (далі Статут).

За приписами статей 2, 3 Статуту ним визначаються обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту. Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування.

Стаття 6 Статуту визначає, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Згідно зі статтею 23 Статуту відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

В силу статті 37 Статуту під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса. Тарні і штучні вантажі перевозяться із зазначенням у накладній маси і кількості вантажних місць. Маса цих вантажів визначається до здавання їх для перевезення і зазначається на вантажних місцях. Вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Перелік вантажів, що можуть перевозитися насипом і наливом, установлюється Правилами. Загальна маса вантажу визначається шляхом зважування на вагах або підрахуванням маси на вантажних місцях за трафаретом чи стандартом. Маса окремих вантажів може визначатися розрахунковим методом, за обміром або умовно (нафтопродукти в цистернах, тварини, лісоматеріали тощо). Маса вантажів визначається відправником. Спосіб визначення маси зазначається у накладній.

Отже, саме на відправника законодавством покладено обов`язок заповнення комплекту перевізних документів.

Відповідно до статті 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

За умовами статті 118 Статуту за пред`явлення вантажу, який заборонено до перевезень або який потребує під час перевезення особливих заходів безпеки, та з неправильним зазначенням його найменування або властивостей з відправника, крім заподіяних залізниці збитків і витрат, стягується штраф у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

Статтею 122 Статуту передбачено, що за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника стягується штраф у розмірі згідно зі статтею 118 цього Статуту. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

Відповідно до вимог пункту 5.5 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 (далі Правила), якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його назви, коду та адреси одержувача з відправника стягується штраф у розмірі згідно зі статтею 118 Статуту залізниць України. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли. Цей факт засвідчується актом загальної форми, якщо за цим фактом не складався комерційний акт.

Під час застосування статей 118 та 122 Статуту необхідно враховувати, що штраф підлягає стягненню за сам факт допущення вантажовідправником зазначених порушень, незалежно від того, чи завдано залізниці у зв`язку з цим збитки. Збитки (додаткові витрати), завдані залізниці через допущені відправником порушення, зазначені у статтях 118 та 122 Статуту, підлягають відшкодуванню відправником незалежно від сплати ним штрафу, оскільки згідно із статтею 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ними у накладній.

Таким чином, недотримання вимог, визначених Статутом, який є спеціальним нормативним актом, що визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, що користуються залізничним транспортом, покладає на порушника відповідальність, яка в даному випадку передбачена пунктами 118, 122 Статуту. При цьому зазначений штраф відповідно до пунктів 118, 122 Статуту стягується з вантажовідправника незалежно від наявності збитків та наслідків, можливості його зменшення Статутом не передбачено.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 05.02.2019 у справі №914/2339/17.

Обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників і одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами (частина перша статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт").

Згідно зі статтею 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу. Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334 (далі Правила).

В силу пункту 9 Правил у комерційному акті детально описуються стан вантажу або багажу і обставини, за яких виявлена незбереженість, а також обставини, які могли бути причиною виникнення незбереженості вантажу, багажу чи вантажобагажу. Ніякі припущення та висновки про причини незбереженості або про вину відправника і залізниці до акта не вносяться.

Пунктом 10 Правил визначено, що комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

Як зазначалося вище, 08.11.2018 відповідно до накладної №44851251 зі станції "Приколотне" Південної залізниці Товариство з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт" направило Херсонській філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на станцію призначення "Херсон-Порт" шість вагонів з вантажем кормовим шротом, зазначивши у вказаній накладній загальну масу вантажу 361600 кг, зокрема, згідно з відомістю вагонів маса вантажу у вагоні №24427619 склала 60600 кг, а провізна плата 12922 грн.

14.11.2018 на станції "Знам`янка" Одеської залізниці позивачем було проведено контрольне зважування вагону №24427619 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу відомостям про масу, вказаним відповідачем у перевізному документі.

Відповідно до комерційного акту №410006/271/4 від 14.11.2018 всі запірно-пломбувальні пристрої вагону №24427619 справні та пошкоджень не мають, доступ до вантажу відсутній, при цьому виявлено різницю у дійсній вазі та вазі, зазначеній відповідачем у накладній.

У вагоні №24427619 відповідно до накладної №44851251 від 08.11.2018 маса вантажу складає: нетто - 60600 кг, у той час як згідно з комерційним актом №410006/271/4 від 14.11.2018 маса вантажу у даному вагоні становить: брутто - 72250 кг, нетто - 49450 кг, тара - 22800 кг, відтак різниця у вазі проти накладної в сторону зменшення складає 11150 кг. При прибутті на станцію призначення було проведено видачу і перевірку маси вантажу, в результаті якої різницю з відомостями комерційного акту №410006/271/4 від 14.11.2018 не встановлено, про що зазначено безпосередньо у розділі "Є" вказаного акту.

Комерційний акт №410006/271/4 від 14.11.2018 підписаний трьома особами: начальником станції Мірошниченко А.І., заступником начальника станції Самойленко О.В. та працівником станції Жеребіло Ю.Л.

Судом апеляційної інстанції враховується, що у комерційному акті №410006/271/4 від 14.11.2018 зазначено про відсутність за штатним розкладом завідуючого вантажним двором. Вказаний акт замість завідуючого вантажним двором підписаний заступником начальника станції "Знам`янка", повноваження якого на вчинення вказаної дії передбачені посадовою інструкцією, витяг з якої наявний у матеріалах справи, відтак даний комерційний акт підписаний повноважними особами.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повність узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23.06.2018 у справі №916/1993/17.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що комерційний акт №410006/271/4 від 14.11.2018 складений відповідно до вимог Правил, а тому є належним та допустимим доказом на підтвердження факту невідповідності ваги, вказаної вантажовідправником у накладній №44851251 від 08.11.2018, фактичній масі вантажу, встановленій позивачем.

З огляду на викладене, беручи до уваги підтверджений наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, комерційним актом №410006/271/4 від 14.11.2018, факт зазначення відповідачем у накладній №44851251 від 08.11.2018 недостовірних відомостей щодо маси вантажу, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для нарахування відповідачу штрафу у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення та, як наслідок, задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 64610 грн (12922 грн (визначена в накладній №44851251 від 08.11.2018 провізна плата) х 5 = 64610 грн).

Лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Приколотнянський олійноекстракційний завод" №1570/3 від 16.08.2019, яким останнє підтверджує завантаження ним 07.11.2018 шести вагонів шротом у загальній кількості 361600 кг, зокрема, вагону №24427619 вантажем масою 60600 кг, колегією суддів оцінюється критично, оскільки, по-перше, зазначений лист у розумінні наведених вище норм права не є належним та допустимим доказом, який доводить правильність зазначення відповідачем у накладній №44851251 від 08.11.2018 маси вантажу, та, по-друге, як вбачається з листа Виробничого підрозділу "Куп`янська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Південна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" №ДН-5/М-94 від 10.12.2018, в процесі зважування вантажів Товариством з обмеженою відповідальністю "Приколотнянський олійноекстракційний завод" працівники станції "Приколотне" участі не приймали, а тому зазначена Товариством з обмеженою відповідальністю "Приколотнянський олійноекстракційний завод" інформація відображає відомості про результати зважування, проведеного лише цим підприємством одноособово.

Стосовно посилань скаржника на акт експертизи Херсонської Торгово-промислової палати №В-39 від 23.11.2018 суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бочаров проти України" наголошує на тому, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З акту експертизи Херсонської Торгово-промислової палати №В-39 від 23.11.2018, складеному на території Державного підприємства "Херсонський морський торгівельний порт" перед вивантаженням кормового шроту, вбачається, що під час візуального огляду вагону №24427619 виявлено механічні пошкодження дошок дна вагону, які дають можливість прямого доступу до товару; отвори та щілини в дошках в дні вагона заткнуті обламками дошок, пластиковою пляшкою та ганчір`ям. Загальна маса нетто вантажу у вказаному вагоні склала 49100 кг, що на 11500 кг менше, ніж маса, зазначена вантажовідправником у накладній №44851251 від 08.11.2018.

Водночас колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що у вищезазначеному акті експертизи №В-39 від 23.11.2018 відсутня інформація про можливість втрати вантажу безпосередньо через механічні пошкодження дна вагону №24427619, при цьому вказаною експертизою встановлено, що отвори та щілини в дошках в дні вагона заткнуті обламками дошок, пляшкою та ганчір`ям, що виключає можливість прямого доступу до вантажу, оскільки отвори та пошкодження, через які міг висипатись та/або розкрадатись товар, експертизою не встановлені.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що факт невідповідності фактичної маси вантажу відомостям про вагу, вказаним відповідачем у перевізному документі, позивачем було встановлено 14.11.2018, а акт експертизи Херсонської Торгово-промислової палати №В-39 складено лише 23.11.2018, тобто більше, ніж через тиждень з дня виявлення недостачі вантажу, що не дозволяє суду однозначно встановити існування наведених вище пошкоджень дна вагону №24427619 станом на 14.11.2018, при цьому судом враховується викладена в актах загальної форми станції "Знам`янка" Одеської залізниці №87881 від 14.11.2018 та №53144 від 14.11.2018, а також комерційному акті №410006/271/4 від 14.11.2018 інформація про справність вагону, відсутність у нього пошкоджень та відсутність доступу до вантажу.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 21.10.2019 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2019 у справі №916/1219/19 без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Промдрімлайт".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.01.2020.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук