ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2020 р. Справа№ 910/9873/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Агрикової О.В.

Коробенка Г.П.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 (повний текст складено 15.10.2019)

у справі №910/9873/19 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ"

про стягнення 92 762,57 грн.,

УСТАНОВИВ:

У липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ" (далі - відповідач) та просило стягнути 92 762,57 грн., у тому числі: 75 441,06 грн. основного боргу, 13 170,38 грн. пені, 4 151,13 грн. інфляційних втрат коштів. Також було заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених юридичних витрат у розмірі 11 300,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови договору поставки №20/11/18 від 20.11.2018 та не в повному обсязі оплатив отриманий товар.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що позивач разом із товаром не передав передбачений договором пакет документів, тому не настав строк оплати за поставлений товар, відповідно відсутні підстави для стягнення його вартості та є безпідставним нарахування пені і інфляційних, а розмір заборгованості є непідтвердженим. Також є не підтвердженими витрати на правничу допомогу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

З Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ" стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ" заборгованість у сумі 75441,06 грн., пеню у сумі 12983,97 грн., інфляційні втрати коштів у сумі 2385,04 грн. та судовий збір у розмірі 1880,56 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивач не передав відповідачу разом з товаром всі передбачені документи, тому не настав строк оплати за товар, відсутні підстави для сплати коштів і є безпідставним нарахування пені та інфляційних втрат коштів; відповідач не видавав та не виписував будь-яких документів на ім`я та посаду особи, яка здійснила прийняття товару від позивача; відповідь на претензію, яка додана до позовної заяви, є фіктивною.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18 листопада 2019 року поновлено строк апеляційного оскарження, відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 05 грудня 2019 року, сторонам роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

04 грудня 2019 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, повторюють доводи наведені у відзиві, є надуманими і ґрунтуються на вигадках та перекручуванні фактів, оскільки позивач поставляв товар разом з усіма документами і відповідачем була здійснена часткова оплата; відповідач підтвердив наявність заборгованості у відповіді на претензію і від нього не надходило вимог про надання додаткових документів; у листуванні відповідач не ставив під сумнів факт поставки товару, тому у разі незаконного заволодіння майном відповідач повинен був повідомити правоохоронні органи; відповідь на претензію підписана керівником відповідача і скріплена печаткою, а доводи про її фіктивність є безпідставними.

Частиною 2 ст. 270 ГПК України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі було відкрито 18 листопада 2019 року, апеляційна скарга має бути розглянута у строк по 18 січня 2020 року (понеділок).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 20 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ", як замовником/покупцем, був укладений договір поставки №20/11/18 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність замовнику, а замовник - прийняти й оплатити товар на умовах та в порядку, визначених цим договором (а.с.12-16).

Згідно з п. 1.2 договору, постачальник зобов`язується поставити товар окремими партіями в кількості і асортименті, погоджених в усній чи письмовій формі з постачальником на кожну окрему партію товару, відповідно до цього договору.

Пунктом 1.4 договору встановлено, що загальна вартість даного договору визначається вартістю товару, отриманого протягом дії цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, ціна на одиницю товару визначається у погоджених та підписаних сторонами Специфікаціях.

У пункті 4.1 договору сторони визначили умови поставки: DDP (поставка очищеного від мит і зборів товару) с. Нові Петрівці Київська область, Вишгородський район відповідно до Інкотермс-2010.

У Специфікації №1 до договору №20/11/18 від 20.11.2018 сторони погодили найменування та ціну товару (а.с.19-20).

За змістом Специфікації №1 до договору постачальник повинен поставити замовнику товар, зазначений у Специфікації, не пізніше 7 (семи) робочих днів з моменту направлення замовлення на покупку.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019 року (п.7.1).

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар (робочий одяг та взуття) на загальну суму 102441,06 грн., що підтверджується видатковими накладними №2537 від 22.11.2018 на суму 77867,69 грн, №2601 від 20.12.2018 на суму 3974,20 грн, №2824 від 28.12.2018 на суму 12623,01 грн, №21 від 19.02.2019 на суму 5137,76 грн, №22 від 19.02.2019 на суму 2838,40 грн., які підписані представниками обох сторін і скріплені печатками обох товариств (а.с.19-24).

Також, позивачем надані товарно-транспортні накладні Р2537 від 22.11.2018, №Р2824 від 28.12.2018, №Р2601 від 20.12.2018, №Р22 від 19.02.2019, №Р21 від 19.02.2019, які також підписані представниками обох сторін та водієм/експедитором (а.с.25-36).

За доводами позивача відповідач, в порушення умов договору, отриманий товар оплатив частково, здійснивши 07.02.2019 платіж в розмірі 27000,00 грн., у зв`язку із чим у виникла заборгованість у сумі 75441,06 грн. (102441,06 грн. - 27000,00 грн. ).

Претензією від 11.04.2019 за вих. №11/04 позивач повідомив відповідача про наявність заборгованості та вимагав погасити основну заборгованість у розмірі у розмірі 754401,06 грн. та пеню в розмірі 1884,54 грн. (а.с.37-39)

Відповідач у відповіді на претензію (вих. №24 від 25.04.2019) зазначив, що не відмовляється від взятих на себе договірних зобов`язань, проте, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ" зазнало значних фінансових затрат на утримання та обслуговування виробництва. Відповідач повідомив, що основна сума заборгованості, що виникла на підставі договору, буде погашена в період з 20.05.2019 по 31.05.2019 включно (а.с.40).

У зв`язку із викладеними обставинами, оскільки відповідач заборгованість не сплатив, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 75 441,06 грн. основного боргу, 13 170,38 грн. пені та 4 151,13 грн. інфляційних втрат коштів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, однак, позивачем при розрахунку розміру пені і інфляційних втрат коштів допущені методологічні помилки щодо періодів нарахування, у зв`язку із чим стягнув заборгованість у сумі 75441,06 грн., пеню у сумі 12983,97 грн., інфляційні втрати коштів у сумі 2385,04 грн.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі договору поставки №20/11/18 від 20.11.2018, який за своєю правовою природою є господарським договором поставки.

Договір укладений належним чином, підписаний повноважними особами, у встановленому порядку не визнаний недійсним, отже, є обов`язковим для сторін.

Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення боргу за поставлений товар, а також застосування наслідків прострочення виконання грошових зобов`язань.

Статтею 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка кореспондується з положеннями ст. 712 ЦК України, встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві.

Пунктом 4.4. договору сторони погодили, що датою поставки товару вважається дата передачі замовнику товару, згідно п. 4.1. договору, що підтверджується видатковими накладними, підписаними уповноваженими представниками сторін.

Згідно п.4.5 договору право власності на товар та всі ризики, включаючи ризик випадкового пошкодження (втрати) товару, переходять від постачальника до покупця в момент передачі товару покупцеві, що підтверджується належно оформленою довіреністю та видатковою накладною, підписаною представниками обох сторін.

Доказами, наявними у матеріалах справи, зокрема, видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 102441,06 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву факт отримання товару не заперечував, однак, у апеляційній скарзі вже не визнає факт отримання товару, посилаючись на те, що первинні документи на отримання товару з його боку підписані не уповноваженою особою.

Вказані доводи відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки зі змісту видаткових та товарно-транспортних накладних вбачається, що з боку відповідача вони підписані зав.складом Тонкоглас Т.А., підпис якого засвідчений печаткою товариства і відповідачем не надано будь-яких доказів того, що зазначена особа не мала повноважень на отримання товару та неправомірно використовувала печатку.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Умовами пункту п 2.5 договору погоджено, що оплата за поставлений товар здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару на склад покупця і підписання сторонами видаткових накладних на товар.

Як вірно встановив суд першої інстанції, з огляду на встановлені договором строки оплати та враховуючи положення ст. 264 ЦК України, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату за отриманий товар у наступні строки: за видатковою накладною №2537 від 22.11.2018 - до 24.12.2018; за видатковою накладною №2601 від 20.12.2018 - до 21.01.2019; за видатковою накладною №2824 від 28.12.2018 - до 28.01.2019; за видатковими накладними №21 від 19.02.2019, №22 від 19.02.2019 - до 21.03.2019.

Отже, настав погоджений сторонами порядок оплати строк оплати за поставлену продукцію.

Відповідач, заперечуючи проти позову, як у відзиві на позовну заяву, так і у апеляційній скарзі, посилається на те, що строк оплати за товар не настав, оскільки позивачем не виконані взяті на себе зобов`язання щодо передачі відповідачу пакету документів, передбачених у пункті 4.2 договору, тому відповідач застосував положення пункту 2.7.договору щодо затримки оплати.

Так, відповідно до п. 4.2 договору, кожну партію товару від постачальника мають супроводжувати наступні документи: товарно-транспортна накладна (оригінал); видаткова накладна (з посиланням на номер цього договору, оригінал); рахунок - фактура (з посиланням на номер цього договору, оригінал); висновок державної санітарно-гігієнічної експертизи (копія); сертифікат відповідності державної системи сертифікації та/або свідоцтво про визнання іноземного сертифікату відповідності (копія).

Відповідно до п. 5.1.4 договору, постачальник зобов`язаний надавати покупцеві передбачені п. 4.2 цього договору документи.

Згідно з п. 5.1.6 договору, постачальник зобов`язаний при виконанні своїх зобов`язань керуватися даним договором та вимогами чинного законодавства України.

Відповідно до п. 2.7 договору, у випадку відсутності документів, перерахованих у пункті 4.2 цього договору, оплата за товар затримується на час затримки в передачі постачальником цих документів замовнику.

Однак, вказані доводи відповідача обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки відповідач, на якого в силу приписів ст. 74 ГПК України покладено тягар доведення своїх заперечень на позов, не надав жодних доказів в підтвердження своїх заперечень, зокрема, будь-яких вимог та претензій, адресованих позивачу щодо надання визначених у пункті 4.2 документів.

Натомість, наявні у матеріалах справи видаткові накладні підписані відповідачем без жодних зауважень.

Крім цього, як вірно встановив суд першої інстанції, у відповіді на претензію позивача відповідач визнав наявність заборгованості, яка згідно претензії становить 75441,06 грн., та повідомив, що основна сума заборгованості, що виникла на підставі договору, буде погашена у період з 20.05.2019 по 31.05.2019 включно. Жодних відомостей щодо необхідності надання позивачем документів, відповідь відповідача на претензію не містить.

У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував факт направлення відповіді на претензію, однак, у апеляційній скарзі вказує на "фіктивність" даного документу.

Згідно зі ст. 73 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Матеріали справи містять додану до позову належно засвідчену копію відповіді на претензію, яка містить підпис директора відповідача Андріяс О.І., засвідчений печаткою товариства.

Натомість, відповідач не надав жодних доказів, які б ставили під сумнів зазначений доказ, тому апеляційний господарський суд вважає доведеними обставини, які підтверджуються зазначеною відповіддю на претензію, зокрема, щодо розміру заборгованості.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується невиконане зобов`язання за договором у сумі 75441,06 грн., доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог в частині стягнення основного боргу у сумі, заявленій позивачем.

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за поставлений товар передбачена у п. 6.2 договору, відповідно до якого сторони погодили, що за несвоєчасну оплату за даним договором відповідач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення платежу.

За розрахунком позивача нарахування пені позивач здійснює з 22.12.2018 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковою накладною №2537 від 22.11.2018, з 22.01.2019 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковою накладною №2601 від 20.12.2018, з 28.01.2019 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковою накладною №2824 від 28.12.2018 та з 19.03.2019 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковими накладними №21 від 19.02.2019, №22 від 19.02.2019.

Однак, враховуючи встановлені судом строки оплати по кожній з накладних, суд першої інстанції здійснив власний перерахунок розміру пені, який наведений у рішенні, та дійшов вірного висновку, що сума пені становить 12983,97 грн., а тому вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З розрахунку позивача вбачається, що позивач здійснює нарахування інфляційних втрат в сумі 4 151,13 грн. за місяці, в які мала бути здійснена оплата за поставлений товар.

Однак, при цьому позивачем не було враховані правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18 та від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, згідно яких нарахування інфляційних втрат має здійснюватися з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат коштів, який наведений у рішенні, з врахуванням наведених правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума інфляційних втрат становить 2385,04 грн., а тому вимоги у цій частині також підлягають частковому задоволенню.

Також позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених юридичних витрат у розмірі 11 300,00 грн., проте, суд першої інстанції відмовив у їх стягненні за недоведеності, і рішення суду в цій частині відповідачем не оскаржується.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Крім цього, апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин доктрину римського права - "venire contra factum proprium" (принцип заборони суперечливої поведінки), яка базується на принципі римського права "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина "venire contra factum proprium" базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами.

Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 30.09.2019 у справі №910/353/19, від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 02.07.2019 у справі №916/1004/18, від 09.10.2019 у справі №136/1942/16-ц.

Очевидно, що дії відповідача, який у відповіді на претензію гарантував сплату боргу, у відзиві на позов не заперечував факт отримання товару та направлення відповіді на претензію, а у апеляційний скарзі вже заперечує зазначені факти, суперечать одні одному, отже, є недобросовісними.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.01.2020.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді О.В. Агрикова

Г.П. Коробенко