ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року

м. Київ

Справа № 921/42/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Кролевець О. А., Студенець В. І.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали касаційної скарги Фізичної особи - підприємця Шаховала Павла Володимировича

на рішення Господарського суду Тернопільської області

у складі судді Сидорук А. М.

від 24.05.2019 та

на постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Кравчук Н. М., Кордюк Г. Т., Плотніцький Б. Д.

від 17.09.2019

за позовом Фізичної особи - підприємця Шаховала Павла Володимировича

до Почаївської міської ради

про стягнення 513 182,84 грн,

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 10.01.2020 № 29.3-02/36 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 921/42/19 у зв`язку із відпусткою судді Мамалуя О.О.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 10.01.2020 для розгляду справи № 921/42/19 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуючий - Губенко Н.М., судді: Кролевець О.А., Студенець В.І.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа - підприємець Шаховал Павло Володимирович звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Почаївської міської ради про стягнення перерахованої орендної плати за договором оренди нерухомого майна від 01.12.2016 у розмірі 513 182,84 грн.

Позов мотивовано тим, що за період з грудня 2016 року по травень 2017 року позивач не мав можливості використовувати об`єкт оренди за цільовим призначенням, оскільки майно йому передано в неналежному стані, однак сплачував орендну плату у зазначений період. Відтак, позивач вважає, що сплачені грошові кошти відповідач утримує без належних правових підстав. Матеріально-правовою підставою позову зазначено частину 6 статті 762 та статтю 1212 Цивільного кодексу України.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

01.12.2016 між Фізичною особою - підприємцем Шаховалом Павлом Володимировичем та Почаївською міською радою було укладено договір оренди нерухомого майна, згідно із пунктом 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування вбудоване нежитлове приміщення в 5-ти поверховому будинку під склад - магазин (крім торгівлі піротехнічними матеріалами), або офісне приміщення, що розташоване у місті Почаїв Кременецького району Тернопільської області по вулиці Воз`єднання, 5, що перебуває на балансі Почаївського комбінату комунальних підприємств (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена шляхом проведення незалежної оцінки станом на 30.11.2014 і становить 999565, 00 грн площею 421,1 кв. м. з орендною платою, у розмірі 36,28 грн за 1 кв. м. без ПДВ за базовий місяць розрахунку.

Згідно із пунктом 2.1 договору оренда настає одночасно з підписанням сторонами даного договору та акта приймання - передачі об`єкта оренди, що є невід`ємною частиною договору.

01.12.2016 сторонами було підписано акт приймання - передачі орендованого приміщення, відповідно до якого орендоване приміщення орендарем прийнято без заперечень і зауважень.

Пунктом 3.1 договору оренди нерухомого майна передбачено, що Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Після підписання договору орендарем було виявлено значні пошкодження у перекритті покрівлі, неналежність систем вентиляції та кондиціювання та інші недоліки, які перешкоджають використовувати об`єкт оренди за призначенням. Станом на момент підписання договору він був позбавлений можливості виявити такі недоліки.

Для перевірки придатності приміщення для його використання, орендарем було залучено експерта, який провівши перевірку, надав технічний висновок щодо можливості чи неможливості подальшої експлуатації об`єкта за результатами здійсненого технічного обстеження його будівельних конструкцій та інженерних мереж ШИФР: M46/02/12-ТВ(з) від 02.12.2016, у якому зазначено, що "Орендовані вбудовано-прибудовані нежитлові приміщення взагалі є непридатними для надійної та безпечної експлуатації, так як ряд конструктивів (клас відповідальності групи А) знаходяться в технічно - незадовільному стані (є непридатними для нормальної експлуатації)".

09.12.2016 позивач звернувся до Виконавчого комітету Почаївської міської ради із листом - погодженням (вхідний № 881) для надання погодження на виготовлення проектно - кошторисної та технічної документації, а також інших документів, зокрема, дозволу на проведення покрівельних робіт, ремонт і облаштування фасаду, встановлення вентиляції та системи кондиціювання, водовідведення, каналізаційних систем, системи опалення, вузлів обліку, обладнання внутрішніх, підвальних та підсобних приміщень.

Проте, як зазначив позивач, орендодавець безпідставно зволікав із наданням погодження на виготовлення усіх необхідних документів. В результаті, лише 24 травня 2017 року, розглянувши лист- погодження № 366, рішенням Почаївської міської ради від 24 травня 2017 року № 805 погоджено містобудівний рахунок по орендованому об`єкту та надано дозвіл на встановлення тимчасової огорожі для проведення ремонтних робіт.

08.06.2018 позивачем надіслано претензію до Почаївської міської ради з вимогою повернути 513 182,84 грн, сплачених як орендну плату за договором оренди нежитлового приміщення від 01.12.2016, у зв`язку із фактичною неможливістю використовувати орендоване приміщення протягом грудня 2016 року - травня 2017 року.

Листом № 755 від 04.07.2018 відповідач відмовив у задоволенні вимог позивача про повернення 513 182, 84 грн орендної плати.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.05.2019 у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- договір оренди нерухомого майна, укладений 01.12.2016 між сторонами - є чинним, в установленому законом порядку не розірваний та не визнаний недійсним;

- відповідно до акта приймання - передачі орендоване приміщення орендарем прийнято без заперечень і зауважень;

- пунктом 3.1 договору оренди нерухомого майна передбачено, що орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності;

- чинним законодавством України передбачено звільнення орендаря від сплати орендної плати в силу певних обставин, однак не встановлено та не передбачено порядку повернення /стягнення/ сплаченої орендної плати;

- питання поліпшення чи капітального ремонту орендованого майна є чітко визначеними законодавцем і може бути порушене позивачем перед орендодавцем в порядку і спосіб, зазначених у нормах Цивільного кодексу України та умовах укладеного між сторонами договору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.05.2019 залишено без змін.

Постанова апеляційного господарського суду мотивована тим, що:

- позивачем не доведено належним чином фактичне невикористання орендованого майна за призначенням у зв`язку із його незадовільним станом, а відтак і відхиляються доводи позивача про безпідставність оплати ним орендної плати за вказаний ним період;

- оскільки в даному спорі судом встановлено, що договір оренди нерухомого майна від 01.12.2016 є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався та не є припиненим, враховуючи презумпцію правомірності правочину, у позивача наявні правові підставі як в орендаря для користування спірним майном на підставі договору оренди, відповідно відсутні підстави вважати, що кошти, сплачені орендарем за договором оренди належать до безпідставно отриманих.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.05.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 у даній справі, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

- судами попередніх інстанцій не надано оцінки заявам свідків;

- позивачем та відповідачем не складався акт приймання - передачі орендованого майна до договору оренди нерухомого майна від 01.12.2016;

- місцевий та апеляційний господарські суди не надали правової оцінки доказам, які свідчать про невикористання об`єкта оренди протягом грудня 2016 року - травня 2017 року;

- договір оренди нерухомого майна № 9 від 02.03.2015 та акт приймання-передачі об`єкта оренди складений на виконання умов договору № 9 немає для позивача та відповідача ніякого юридичного значення.

6. Узагальнені доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Почаївська міська рада просить залишити без змін рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.05.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.09.2019, а касаційну скаргу - без задоволення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, та згідно із компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8. Джерела права й акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.12.2016 між сторонами було укладено договір оренди нерухомого майна.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторонам (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що спірні кошти позивачем перераховано відповідачу на виконання умов договору оренди від 01.12.2016 як орендну плату за користування об`єктом оренди.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що договір оренди нерухомого майна від 01.12.2016 є чинним, не був розірваний сторонами та недійсним у судовому порядку не визнавався.

Скаржник в обґрунтування своїх доводів посилається на положення частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, згідно з якою наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Позивач повинен був довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем, і він не відповідає за ці обставини.

Позивач, підписавши договір оренди, погодився зі станом приміщення, тобто під час укладення договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, зокрема й щодо стану приміщення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що він був позбавлений можливості користуватися орендованим майном за цільовим призначенням з незалежних від нього обставин з моменту укладення договору.

Навпаки, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до акта приймання - передачі орендованого майна від 01.12.2016, який позивачем підписано без будь-яких зауважень та заперечень, орендодавцем на виконання умов договору оренди було передано орендарю спірний об`єкт оренди в задовільному, придатному для використання та введення господарської діяльності, знаходиться у справному стані; інженерні мережі в приміщенні перебувають в робочому стані і функціонують за призначенням.

При цьому, в матеріалах справи наявна засвідчена копія додаткового договору № 1 до договору оренди від 01.12.2016, укладеного між сторонами, відповідно до якого позивач та відповідач внесли зміни, зокрема, до акта приймання - передачі орендованого майна (т. 1 а. с. 181), що спростовує посилання скаржника на те, що позивачем та відповідачем не складався акт приймання - передачі орендованого майна до договору оренди нерухомого майна від 01.12.2016.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій правомірно відхилено посилання позивача на положення частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

Крім того, згідно із частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно із пунктом 3 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося.

Така ж правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками попередніх судових інстанцій про відсутність підстав для стягнення перерахованих позивачем грошових коштів відповідачу за договором оренди нерухомого майна від 01.12.2016.

Доводи касаційної скарги Фізичної особи - підприємця Шаховала Павла Володимировича висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення спірних коштів не спростовують та не впливають на нього.

Водночас оцінка доводів касаційної скарги, спрямованих на заперечення встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи та переоцінку доказів у ній, перебуває поза межами перегляду справи в касаційній інстанції, яка відповідно до частини другої статті 300 ГПК України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги позивача без задоволення, а судових рішень першої та апеляційної інстанцій без змін.

10. Судові витрати

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шаховала Павла Володимировича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.05.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 у справі № 921/42/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді О.А. Кролевець

В.І. Студенець