ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2020 р. Справа№ 910/8729/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Разіної Т.І.

Чорногуза М.Г.

за участю секретаря судового засідання Котенка О.О.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 15.01.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк "Траст"

на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2019

у справі №910/8729/18 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Банк "Траст"

до ОСОБА_1

про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Банк "Траст" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору №12/02-16 про виконання робіт та надання послуг від 01.02.2016 та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення з відповідача 1 300 000,00 грн., у зв`язку з тим, що даний договір, на думку позивача, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.07.2019 відмовлено повністю в позові.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство Банк "Траст" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, визнати недійсним договір №12/02-16 про виконання робіт та надання послуг від 01.02.2016, застосувати наслідки недійсності у вигляді стягнення з ОСОБА_1 1300000,00 грн та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом першої інстанції.

Також, позивач стверджував, що спірний договір повністю відповідає критеріям, наведеним у пункті 8 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, відповідач є пов`язаною особою з позивачем, оскільки станом на час укладення договору від 01.02.2016 № 12/02-16 про виконання робіт та надання послуг, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (кінцевий бенефіціар ПАТ Банк "Траст" згідно з даних ЄДР) були співвласниками ТОВ "ІЗІ СОФТ", яке також надавало позивачу послуги у сфері інформаційних технологій за договорами від 01.07.2016 та від 12.01.2016 ОСОБА_2 та ТОВ "ІЗІ СОФТ" внесені до Переліку пов`язаних із банком осіб, який офіційно поданий до Національного банку України. Тому на вимогу місцевого господарського суду відповідачем було надано муляж програмного забезпечення. При цьому, позивач зауважував, що судом першої інстанції не досліджувалось відповідність вказаного продукту актам виконаних робіт та функціональність, тобто не перевірялась можливість його використання за призначенням.

За таких обставин, оскаржуване рішення місцевого господарського суду на думку позивача не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не погоджується із апеляційною скаргою, вважає її необґрунтованою та такою, яка не спростовує правильність висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції, яке є законним та обґрунтованим, прийнятим у суворій відповідності нормам матеріального права та повного дотримання норм процесуального права.

Відповідач зазначив, що ним дотримано усіх умов договору, що підтверджено наявністю підписаного сторонами акту про прийняття-передачу наданих послуг від 31.08.2016, а також оплати позивачем послуг за договором.

Таким чином, вищезазначене повністю підтверджує реальність надання послуг відповідачем за договором та спростовує доводи позивача щодо недійсності договору та неможливості їх ідентифікації та підтвердження.

Разом з цим, відповідач стверджував, що посилання позивача на пов`язаність відповідача та позивача за критерієм економічної залежності (або будь-яким критерієм) є припущенням, оскільки встановлення пов`язаності осіб за ознаками, які позивач наводить у апеляційній скарзі, не належить до його компетенції.

Крім того, відповідач зауважував те, що в переліку пов`язаних осіб із банком станом на 01.02.2016 (наданого позивачем в якості додатку до позову) ФОП Духота Є.В. відсутній.

Таким чином, відповідач вважає, що позивач без належних доказів, усупереч вимогам ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначив, що ФОП Духота Є.В. та ПАТ Банк "Траст" є пов`язаними особами, і в подальшому неправомірно вказав п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в якості підстави для визнання договору нікчемним.

Процедура апеляційного провадження у Північному апеляційному господарському суді

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2019 справу № 910/8729/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/8729/18 залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині на підставі ч. 2 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України.

У визначений судом строк до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої скаржник додав поштову квитанцію та опис вкладення до цінного листа про направлення апеляційної скарги з додатками відповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/8729/18; призначено апеляційну скаргу до розгляду на 30.10.2019.

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2019 у справі №910/8729/18 призначено повторний автоматизований розподіл, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/8729/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Разіна Т.І., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/8729/18 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Разіної Т.І., Чорногуза М.Г.; призначено справу до розгляду на 04.12.2019.

У зв`язку з хворобою головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А. судове засідання не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2019 продовжено строк розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/8729/18; призначено справу до розгляду на 15.01.2020.

В судове засідання 15.01.2020 з`явився представник відповідача який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, до суду надав судову практику з подібних спорів.

Представник позивача у судове засідання не з`явився до суду, надав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі через його зайнятість у розгляді іншої справи №910/11560/16 призначеної в той же час в господарському суді міста Києва. Також у клопотанні представником позивача зазначено, що він повністю підтримує заявлені вимоги. У зв`язку з цим колегія суддів ухвалила розглядати справу без участі представника позивача.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Фактичні обставини справи

01.02.2016 між Публічним акціонерним товариством Банк "Траст" (позивач, за договором - замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач за договором - виконавець) укладено договір №12/02-16 про виконання робіт та надання послуг (далі - Договір).

Відповідно до п. 2.1 договору виконавець зобов`язується виконати роботи та надати послуги замовникові з проектування, розробки, впровадження (включаючи інтеграцію з існуючою ІТ - інфраструктурою замовника або третіх осіб), підтримки і супроводу програмних рішень в порядку і в рамках термінів, визначених в цьому договорі, його додатках, а замовник зобов`язується прийняти і сплатити належним чином виконані роботи в порядку і в терміни, передбачені цим договором, а також його додатками.

Пунктом 3.5. договору визначено, що здача-приймання робіт згідно зі Специфікацією та технічним завданням здійснюється шляхом підписання сторонами відповідного акту виконаних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами погоджено специфікацію до Договору, яка є додатком №2.

Також, між сторонами складено та підписано акт про прийняття-передачі виконаних робіт від 31.08.2016, відповідно до якого в період з 01.02.2016 по 31.08.2016 виконавець виконав та передав наступні роботи: розробка бази даних для обліку наступних категорій: клієнти, рахунки, авторизації, проводки, продукти, ліміти; розробка бази даних для обліку вхідних та вихідних авторизаційних повідомлень; реалізація алгоритму авторизаційних потоків за типами транзакцій: Request, Response, Advice, Reversal; розробка алгоритмів з обробки клірингового файлу та налагодження процедури його прийому; виконання інсталяції програмного забезпечення на тестовому середовищі та проведені тестові операції та обробка клірингових файлів. Вартість робіт ставить 1300000,00 грн., без ПДВ; жодних претензій по якості та обсягу робіт замовник не має.

На виконання умов договору позивачем перераховано на рахунок ФОП Духоти Євгена Вікторовича грошові кошти у розмірі 1300000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № MBenedik-16920 від 24.06.2016.

На підставі рішення Правління Національного банку України від 06.12.2016 № 468-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 06 грудня 2016 року № 2699 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ Банк "Траст" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку". Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" (далі - ПАТ Банк "Траст") з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 07.12.2016 по 06.01.2017 включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ Банк "Траст", визначені статтями 37-39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кухареву Володимиру Валентинович на один місяць з 07.12.2016 по 06.01.2017 включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 29.12.2016 № 559-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 30.12.2016 №3085, "Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк "Траст" та делегування повноважень ліквідатора банку". Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" (далі - ПАТ Банк "Траст") з 30.12.2016 до 29.12.2018 включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ Банк "Траст", визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон), в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами* Кухареву Володимиру Валентиновичу строком на два роки з 30.12.2016 до 29.12.2018 включно.

На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон), виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 13.12.2018 № 3346 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ Банк "Траст"строком на один рік з 30.12.2018 до 29.12.2019 включно.

13.06.2017 Комісією з перевірки договорів складено акт перевірки, затверджений уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ "Банк Траст" Кухаревим В.В. 15.06.2017, відповідно до якого визнано нікчемним Договір на підставі п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до наказу ПАТ Банк "Траст" №143-ЛТ від 15.06.2017 визнано нікчемним правочин, укладений ПАТ Банк "Траст", в тому числі, Договір.

Позивачем направлено відповідачу повідомлення про визнання нікчемним Договору від 15.06.2017 №1483, відповідно до якого зазначено, що ОСОБА_1 та ПАТ Банк "Траст" є пов`язаними особами, оскільки станом на дату укладання Договору ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 (кінцевий бенефіціар ПАТ Банк "Траст") були співзасновниками ТОВ "Ізі Софт", яке також надавало послуги позивачу у сфері інформаційних технологій.

Таким чином даний спір виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, договір № 12/02-16 про виконання робіт та надання послуг від 01.02.2016, укладений між Публічним акціонерним товариством Банк "Траст" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки спірний правочин є фіктивним, так як не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, тобто, укладаючи Договір сторони не мали наміру його виконувати, а підписання акту приймання-передачі виконаних робіт та його оплата відбулися без реального виконання робіт відповідачем; Договір є нікчемним відповідно до пункту 8 частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки відповідач є пов`язаною особою позивача (банку).

З огляду на наведене, позивач просив суд першої інстанції визнати недійсним зазначений Договір та застосувати наслідки його недійсності, а саме, стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 1300000, 00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва відмовлено повністю в позові.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Позиція Північного апеляційного господарського суду

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у позові Публічного акціонерного товариства Банк "Траст", а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За правилами ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Позивач, виконуючі взяті на себе зобов`язання, здійснив оплату наданих відповідачем послуг та прийнятих за відповідним актом від 31.08.2016 на суму 1 300 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером №MBenedik-16920 від 24.06.2016 (арк. справи 195, том № 1).

Спеціальним законом, яким регулює діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність".

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Частиною 1 статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що НБУ зобов`язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Частиною 1 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Відповідно до статті 87 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Статтею 91 вказаного Закону визначено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається такими, що настав.

Ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та розпорядження майном банку, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України.

Зокрема, приписами статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність".

У відповідності до ч. 4 вказаної статті Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 29 грудня 2016 № 559-рш, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 3085 від 30.12.2016 "Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк "Траст" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким запроваджено у ПАТ Банк "Траст" процедуру ліквідації з 30 грудня 2016 до 29 грудня 2018 включно, та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Банк "Траст" Кухарева В.В.

На підставі положень п. 4 ст. 37, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Рішення ФГВФО № 826 від 26.05.2016, наказом Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ "Банк "Траст" Кухарева В.В. №143-ЛТ від 15.06.2017, укладений між сторонами договір визнано нікчемним, про що складено відповідне повідомлення вих. 1483 від 15.06.2017.

Згідно ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Так, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Разом з тим, за змістом наведених норм право Уповноваженої особи Фонду визнавати правочини (договори) нікчемними не є абсолютним, а кореспондується з обов`язком встановити перед прийняттям рішення щодо цього обставини, з якими Закон пов`язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочинів вочевидь недостатньо для визнання їх такими, оскільки останнє, у випадку, який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність правочинів.

Відтак, правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін в силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків, тому не може вважатись одностороннім правочином, оскільки він не є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків ані у Банку, ані у іншої сторони правочину, віднесеного наказом до нікчемних. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом Банку як суб`єкта господарювання, виданим керівником Банку в межах своїх повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16.

В свою чергу, вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з`ясувати, зокрема, підстави для визнання його недійсним, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Так, у силу ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 2, 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним договору, позивач вказує на те, що такий правочин є нікчемним, тобто таким, недійсність якого встановлена приписами ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки договір було укладено без наміру досягти реальних наслідків у вигляді надання банку визначених договором послуг.

Так, позивач вказує на те, що передбачені договором послуги він не отримував, а відповідачем такі послуги не надавались, проте банком безпідставно підписано відповідний акт наданих послуг та оплачено такі послуги.

З правової конструкції норми п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" випливає, що нікчемним є правочин, якщо: 1. банк безоплатно здійснив відчуження майна; 2. банк прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій; 3. банк відмовився від власних майнових вимог.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, укладений між сторонами договір не містить пунктів (умов) про прийняття банком на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, як і не вбачається зі змісту договору, що банк здійснив відчуження свого майна або відмовився від власних майнових вимог.

З аналізу умов договору вбачається, що обов`язок банку оплатити надані позивачем послуги виникає, у зв`язку саме з наданням таких послуг.

Разом з тим, посилаючись на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як на підставу своїх вимог, позивач вказує на те, що укладення договору відбулось без наміру досягти реальних наслідків у вигляді надання банку визначених договором послуг, а лише з метою протиправного отримання коштів банку.

Тобто, обґрунтування позовних вимог зводиться до встановлення у даному випадку ознак фіктивності укладеного між сторонами договору, визнання його недійсним та застосування відповідних правових наслідків.

Згідно статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними передбачено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, позивач не довів, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення спірного правочину, та відповідно не довів його фіктивність.

Так, позивачем не доведено, що укладений договір не був спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних правовідносин між сторонами, умислу сторін при його укладенні, тощо, а судом першої інстанції встановлено, що, зокрема, відповідач внаслідок укладення договору намагався досягти правового результату - надати передбачені договором послуги та отримати винагороду за такі послуги.

Матеріалами справи підтверджується факт укладення договору та його виконання, зокрема підписання та скріплення печатками сторін відповідних актів приймання-передачі наданих послуг та власне оплата позивачем таких послуг.

Крім того, позивачем зазначено, що в ході перевірки, підставою нікчемності договору з відповідачем є укладення договору з пов`язаною особою банку та його невідповідність вимогам законодавства України відповідно до п.8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Так, в п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вказано, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

З огляду на зміст відповідної норми, нікчемним є правочин за сукупності наступних умов: договір укладено протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку; відповідний договір укладено з пов`язаною особою банку; договір не відповідає вимогам законодавства України.

В силу ч. 1 ст.52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пов`язаними із банком особами є: контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1 - 6 цієї частини; юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

Як визначено в ч. 2 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк зобов`язаний подавати Національному банку України інформацію про пов`язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

На підтвердження того, що відповідач є пов`язаною з банком особою, позивачем надано Перелік пов`язаних із банком осіб, у якому вказано, що такими особами є, зокрема ОСОБА_2 (кінцевий бенефіціар ПАТ Банк "Траст") та ТОВ "ІЗІ СОФТ", пов`язаність відповідача полягає в тому, що він - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були співвласниками ТОВ "ІЗІ СОФТ", яке також надавало позивачу послуги у сфері технологій за договорами від 01.07.2016 та від 12.01.2016.

Колегія суддів зазначає, що відповідні докази не свідчать про те, що відповідач у справі є особою, яка за змістом ст.52 вказаного Закону, є пов`язаною із банком особою, оскільки не є: контролером банку; не має істотної участі та не є керівником служби внутрішнього аудиту, керівником або членом комітетів банку; спорідненою та афілійованою особою банку, у тому числі учасники банківської групи; не має істотної участі у споріднених та афілійованих особах банку; не є керівником юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівником служби внутрішнього аудиту, керівником та членом комітетів цих осіб; асоційованою особою фізичних осіб, зазначених у пунктах 1 - 6 цієї частини; юридичною особою, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; не є особою, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем безпідставно віднесено спірний договір до нікчемних на підставі п. 8 ч. 3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна правова позиція Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду щодо вирішенні побідних спорів викладена у постановах від 11.04.2019 у справі № 910/3834/18, від 04.09.2019 у справі № 910/21576/17, від 17.10.2019 у справі № 910/4351/18.

Таким чином, наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним позивачем не доведено, а під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено.

Позовна вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Беручи до уваги все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" викладених в апеляційній скарзі, які не спростовують висновків господарського суду першої інстанції та до уваги судовою колегію не приймаються з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Інші аргументи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують наведене вище.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Згідно ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/8729/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/8729/18 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/8729/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/8729/18 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.01.2020.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Т.І. Разіна

М.Г. Чорногуз