ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року

м. Київ

Справа № 911/174/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О.М. - головуючий, Студенець В.І., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України»

на рішення Господарського суду Київської області

у складі судді Бацуци В. М.

від 07.06.2018

та постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Скрипки І.М., Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.

від 10.10.2019

за позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна»

до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України»

про стягнення 2 044 795, 27 грн

за участю представників:

від позивача - Бордаченко О.В.,

від відповідача - Суховерська О.В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2017 Приватно-орендна агрофірма «Україна» звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» про стягнення 2 044 795, 27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались безпідставним невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо відшкодування у повному обсязі вартості наданих послуг та виконаних робіт згідно з договором №1/51 про надання послуг від 31.03.2010, укладеним між Державним сільськогосподарським підприємством «Головний селекційний центр України» та Приватно-орендною агрофірмою «Україна», який в подальшому було визнано недійсним у відповідності до рішення Господарського суду Київської області від 27.08.2014 у справі №911/357/13-г.

Спір між сторонами вирішено з урахуванням заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, згідно з якою, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 9 018 010, 08 грн відшкодування вартості наданих послуг та виконаних робіт.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Як встановлено господарськими судами за умовами Договору №1/51 від 31.03.2010, укладеного між відповідачем і позивачем, замовник замовляє, а виконавець зобов`язується надавати послуги у рослинництві та послуги, супутні веденню с/г діяльності, від передпосівної підготовки, посіву, збирання врожаю до пакування, зберігання с/г продукції, використання с/г техніки, знищення бур`яну, а також надання консультативних послуг тощо. Відповідно до п. 1.3 Договору №1/51 замовник взяв на себе безумовне та безвідкличне зобов`язання доручити виключно виконавцю реалізувати с/г продукцію на умовах договору комісії.

За умовами укладеного між сторонами Договору №2/52 від 31.03.2010, комісіонер (позивач) за дорученням комітента (відповідача) за винагороду зобов`язався здійснити від свого імені реалізацію врожаю с/г культур, зібраних за Договором №1/51. Згідно з п. 4.1 Договору №2/52 за виконання доручення комітент сплачує комісіонеру винагороду в розмірі 0,5 % від суми договорів із покупцями.

Таким чином, позивачем виконувались роботи по вирощуванню сільськогосподарської продукції на полях відповідача, здійснювалась реалізація вирощеної продукції від імені відповідача (по договору комісії), грошові кошти від реалізації зараховувались в оплату виконаних робіт на підставі актів заліку взаємних вимог.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/357/13-г від 27.08.2014 за позовом Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» до Приватно-орендної агрофірми «Україна» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерства аграрної політики та продовольства України, визнано недійсним договір про надання послуг за №1/51, укладений 31.03.2010.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.04.2013, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2013, постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2014 у справі №911/972/13 за позовом Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» до Приватно-орендної агрофірми «Україна» визнано недійсним договір комісії №2/52 від 31.03.2010.

У грудні 2012 року Приватно-орендна агрофірма «Україна» звернулась до Господарського суду Київської області з позовом Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» про стягнення 17 118 871, 75 грн, з яких 16 769 891, 85 грн основного боргу, 165 780, 72 грн пені, 110 360, 38 грн процентів річних та 72 838, 80 грн інфляційних втрат. Підставою заявлених вимог про стягнення коштів позивач визначав невиконання відповідачем зобов`язань за договором №1/51 від 31.03.2010 в частині неповної оплати за виконані роботи, наявністю заборгованості, яку просив стягнути на свою користь.

Після направлення справи на новий розгляд, рішенням Господарського суду Київської області від 26.01.2016 у справі №18/122-12/2 відмовлено у задоволенні позову повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016, яка залишена без змін Постановою Вищого господарського суду України від 15.06.2016, скасовано рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 у справі №18/122-12/2 та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» на користь Приватно-орендної агрофірми «Україна» 5777206,91 грн заборгованості, 158471,64 грн пені, 272855,14 грн 3% річних, 1 670539,93 грн інфляційних втрат.

Постановою Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №18/122-12/2 постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 та постанову Вищого господарського суду України від 15.06.2016 скасовано, а рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 залишено в силі.

Відповідно до постанови Верховного Суду України у справі №18/122-12/2 від 19.10.2016 судовими рішеннями у справах №911/357/13-г, №911/972/13, які мають преюдиціальне значення при вирішенні справи, що розглядається, Договір №1/51 і Договір №2/52 визнані недійсними. При цьому суди з урахуванням приписів ст. 216 ЦК, ст. 208 ГК, зазначили, що зобов`язання за спірними договорами вважаються недійсними на майбутнє з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили у зв`язку із неможливістю повернути усе одержане за ними.

Скасовуючи постанову апеляційного та касаційного господарських судів у справі №18/122-12/2, Верховний Суд України у постанові від 19.10.2016 зазначив, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, на підставі яких дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що вимога про виконання зобов`язань за недійсним договором не ґрунтується на законі, позивач обрав невірний спосіб захисту та повинен був звернутися з вимогою про відшкодування вартості того, що одержано за недійсним правочином, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням наведених правових висновків, позивач звернувся з позовом у даній справі про відшкодування вартості того, що одержано за недійсним правочином, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до висновку №69/7 за результатами проведення судової комплексної економічної та товарознавчої експертизи, складеним 14.06.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз «Альтернатива» загальна ринкова вартість послуг (робіт) наданих (виконаних) позивачем за договором №1/51 про надання послуг від 31.03.2010, відповідно до наявних у справі актів про прийняття - передачу виконаних робіт №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 3/1, 7/1, 9/1, 10/1, 12/1 від 01 грудня 2010 року та проміжних актів про прийняття - передачу виконаних робіт №№ 1,2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 від 01 березня 2011 року станом на момент відшкодування - день звернення до господарського суду - 12 січня 2017 року становить 11 331 634, 62 грн.

Суму позову 9 018 010, 08 грн визначено як суму відшкодування вартості виконаних робіт (наданих послуг) за цінами на момент відшкодування 11 331 634, 62 грн за мінусом отриманого від відповідача по договору, а саме: здійснення сторонами розрахунку по договору шляхом заліку зустрічних однорідних вимог на суму 1319184,70 грн за актами від 01.12.2010; вартості викупленої відповідачем у позивача продукції на суму 994 439, 84 грн.

3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.06.2018 у справі №911/174/17, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.10.2019, позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» на користь Приватно-орендної агрофірми «Україна» 9 018 010, 08 грн відшкодування вартості наданих послуг та виконаних робіт та судові витрати 135 270, 15 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги суди виходили із встановлених у справі №911/357/13-г та №911/972/13 обставин недійсності договору про надання послуг за №1 (51/2010) від 31.03.2010 та договору комісії №2 (52/2010) від 31.03.2010, а також вирішеного між сторонами спору в межах справи №18/122-12/2 за позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна» до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» про стягнення 17 118 871, 75 грн. Враховуючи правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України у справі №18/122-12/2 від 19.10.2016, суди попередніх інстанцій визнали обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування вартості наданих відповідачу послуг, за цінами, які існують на момент відшкодування, що становить предмет позову у даній справі.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України» 08.11.2019 звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.06.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.10.2019 у справі № 911/174/17, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, прийняття оскаржуваних рішень на підставі не повністю досліджених доказів у справі.

На думку скаржника, суди при розгляді справи не вірно застосували наслідки визнання недійсним договору на майбутнє відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України.

Скаржник також зазначає, що експертний висновок за результатами проведення судової комплексної економічної та товарознавчої експертизи є неналежним доказом у справі, оскільки експертизу було проведено без застосування усіх методичних підходів та недостатності необхідної інформації для такого виду експертизи, а експерт, яка проводила товарознавчу експертизу не мала достатнього рівня кваліфікації.

Також, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій в порушення вимог статей 253 - 261 Цивільного кодексу України неправомірно не застосували позовну давність до спірних правовідносин.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Приватно-орендна агрофірма «Україна» надала відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки суди попередніх інстанцій, дослідивши обставини даної справи та характер спірних правовідносин, правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Здійснивши розгляд касаційної скарги, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Касаційний господарський суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 236 Цивільного кодексу України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» звернуто увагу господарських судів на те, що якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов`язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов`язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов`язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов`язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Якщо господарське зобов`язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов`язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом частини 2 статті 208 Господарського кодексу України також передбачено, що у разі визнання недійсним зобов`язання кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судовими рішеннями у справах №911/357/13-г, №911/972/13, які мають преюдиціальне значення при вирішенні даної справи, що розглядається, Договір №1/51 і Договір №2/52 визнані недійсними. При цьому суди з урахуванням приписів ст. 216 ЦК, ст. 208 ГК, зазначили, що зобов`язання за спірними договорами вважаються недійсними на майбутнє з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили у зв`язку із неможливістю повернути усе одержане за ними.

Обставини щодо виконаного сторонами за договором №1/51 від 31.03.2010 були встановлені при розгляді справи №18/122-12/2, зокрема при вирішенні спору у даній справі доведеними є обставини про здійснення сторонами заліку зустрічних однорідних вимог на суму 1 319 184,70 грн за актами від 01.12.2010, та про вартість викупленої відповідачем у позивача продукції на суму 994 439, 84 грн.

Відтак враховуючи те, що особливих правових наслідків недійсності договорів про надання послуг та комісії законом не встановлено, а також встановлення при розгляді справи №18/122-12/2 факту часткового виконання позивачем недійсного договору №1/51, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивач має право на відшкодування вартості цих робіт та послуг в порядку передбаченому частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2, 3 статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки суди попередніх інстанцій встановили, що рішення Господарського суду Київської області від 27.08.2014 у справі №911/357/13-г, яким визнано недійсним договір про надання послуг за №1/51, укладений 31 березня 2010 між Приватно-орендною агрофірмою «Україна» та Державним сільськогосподарським підприємством «Головний селекційний центр України», набрало законної сили тільки у вересні 2014, суди дійшли правильного висновку, що строк позовної давності при зверненні позивача до суду у січні 2017 не пропущений.

Відповідно до ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язки.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Взявши до уваги висновок експерта №69/17 від 14.06.2017, суди попередніх інстанцій встановили, що таку експертизу проведено експертами, атестованими Міністерством юстиції України Тихоненко І.П. (економічна частина) та Желавською О.О. (товарознавча частина) з попередженням експертів про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку. Товарознавча частина експертизи проведена судовим експертом-товарознавцем Желавською О.О., яка має вищу торгівельно-економічну освіту, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 12.1 «Визначення вартості обладнання, сировини, машин та товарів народного споживання», стаж судової експертної роботи в галузі товарознавства з 1990 року, свідоцтво № 1834 від 28.10.2016, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України, дійсне до 28.10.2019.

За змістом висновку №69/17 від 14.06.2017 щодо нормативного регулювання проведення експертизи по об`єкту дослідження, а саме визначення ринкової вартості наданих послуг у рослинництві та послуг супутніх веденню сільськогосподарської діяльності відповідно до договору про надання послуг № 1/51 від 31.03.2010 міститься обґрунтування з посиланням на положення Галузевого стандарту вищої освіти України ГСВОУ 8.03051003:2012, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 27.11.2012 № 1324 щодо галузі знань 0305 «Економіка та підприємництво» та напрямку підготовки 030510 «Товарознавство і торговельне підприємництво» за спеціальністю 8.03051003 «Експертиза товарів та послуг».

У вказаному Галузевому стандарті СВОУ зазначені освітньо-кваліфікаційні характеристики, які встановлюють кваліфікаційні вимоги до діяльності фахівця з експертизи товарів та послуг та державні вимоги до рівня компетенції особи, яка здобула вищу освіту за цією спеціальністю. Під компетенцією, відповідно до змісту цього стандарту, слід розуміти надані особі повноваження, коло її службових та інших прав і обов`язків; фаховою компетенцією типового завдання спеціалістів за кваліфікацією «Експертиза товарів та послуг», серед інших, є здатність здійснювати експертизу товарів та послуг за замовленням.

Крім цього у висновку експерта зазначено, що в наданих матеріалах справи достатньо вихідних даних для проведення судової товарознавчої експертизи, а дослідження проводилось на підставі наданих матеріалів справи, шляхом вивчення та аналізу змісту цих матеріалів, законодавчих, нормативних та інформаційних джерел, що зазначені у вступній частині висновку. В ході проведення експертизи ретельно досліджувались, відповідно до зазначеного в переліку актів, відомості щодо характеристики робіт, витратних матеріалів (пального та засобів захисту рослин і посадкового матеріалу), їх первісної вартості та дати виконання робіт. При ретельному вивченні наданих матеріалів справи, а конкретно змісту актів прийняття-передачу виконаних робіт від 01.12.2010 та проміжних актів про прийняття-передачу виконаних робіт від 01.03.2011 та технологічних карт до них, на які йде посилання у питанні ухвали, експерт їх зміст приймав як правдивий; у процесі товарознавчого дослідження визначалась ринкова вартість послуг (робіт) за станом на 12.01.2017.

При цьому судами попередніх інстанцій враховано, що належних доказів, що первинні документи, які складались сторонами по виконанню договору № 1/51 від 31.03.2010, та які досліджувались експертом при складанні висновку експертизи №69/17 від 14.06.2017, не прийняті до обліку господарських операцій в бухгалтерському обліку відповідача, до матеріалів справи не надано. Рішення керівника про неприйняття до виконання актів прийняття-передачі виконаних робіт від 01.12.2010 та проміжних актів про прийняття-передачу виконаних робіт від 01.03.2011, технологічних карт через їх невідповідність вимогам законодавства, відповідач також не представив.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, колегія суддів погоджується з висновками судів про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки, враховуючи преюдиціальне значення судових рішень у справах №911/357/13-г, №911/972/13, а також встановлення при розгляді справи №18/122-12/2 факту часткового виконання позивачем недійсного договору №1/51, позивач правомірно звернувся з вимогою про відшкодування вартості наданих послуг, за цінами, що існують на момент відшкодування.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин. Водночас оцінка доводів касаційної скарги, спрямованих на заперечення встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи та переоцінку доказів у ній, перебуває поза межами перегляду справи в касаційній інстанції, яка відповідно до частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

9. Судові витрати.

Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - ,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.06.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.10.2019 у справі №911/174/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді В. Студенець

Л. Стратієнко