РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.01.2020Справа № 910/13897/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельної фірми «Елегія», м. Дніпро

до Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ

про стягнення 39 385,06 грн,

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельної фірми «Елегія» (далі - ТзОВ ВТФ «Елегія») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості у розмірі 39 385,06 грн, у тому числі: 25 059,74 грн - пені, 2 059,70 грн - 3% річних та 12 265,62 грн - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань в частині оплати за поставлений товар відповідно до договору поставки № ПР/НХ-1852/НЮ від 26.02.2018.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 10.10.2019 позовну заяву ТзОВ ВТФ «Елегія» залишив без руху, встановив позивачу спосіб та строк усунення її недоліків.

31.10.2019 до суду надійшла заява ТзОВ ВТФ «Елегія» про усунення недоліків позовної заяви. Зважаючи на викладені в заяві обставини та долучені докази, суд дійшов висновку про усунення позивачем недоліків позовної заяви у встановлений строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

27.11.2019 через відділ діловодства суду АТ «Українська залізниця» подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що позивачем здійснено невірний розрахунок штрафних санкцій. Крім того, відповідач просить суд зменшити розмір пені та витрат на правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

26.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельної фірми «Елегія» (далі - постачальник/позивач) та Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Головний матеріально-технічний склад» (далі - покупець/відповідач) укладено договір поставки №ПР/НХ-1852/НЮ, предметом якого є поставка постачальником покупцю шини мідної згідно зі специфікаціями №1, №2.

Відповідно до п. 6.3. договору розрахунок за поставлений товар здійснюється таким чином: 100% перерахуванням грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Згідно п. 6.4. договору покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 банківських днів з дати поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної. Датою поставки товару вважається день підписання видаткової накладної обома сторонами договору, та вручення товарно-транспортної накладної, оформленої належним чином.

Пунктом 10.2. договору передбачено, що у разі порушення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нараховується пеня.

На виконання вказаного договору між сторонами підписана специфікація №2, відповідно до якої позивач зобов`язався поставити товар на суму 510 177,00 грн.

29.03.2019 позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 510 177,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-07 від 29.03.2019, довіреністю №199 від 29.03.2019 та товарно-транспортною накладною №07 від 29.03.2019.

При цьому, з наданого АТ «Українська залізниця» витягу з Єдиного реєстру податкових накладних № 2466, датою внесення відомостей продавцем до Єдиного реєстру податкових накладних є 23.04.2019.

В свою чергу, відповідач за поставлений товар розрахувався з порушенням строків передбачених договором, зокрема, 17.05.2019 відповідачем здійснено оплату на суму 150 000,00 грн та 07.06.2019 на суму 360 177,00 грн.

Отже, у зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за поставлений товар, позивач просить суд стягнути з АТ «Українська залізниця» пеню в розмірі 25 059,74 грн, 3% річних в розмірі 2 059,70 грн та інфляційні втрати в розмірі 12 265,62 грн, нараховані за період з 12.04.2019 по 06.06.2019.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положення частини 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № ПР/НХ-1852/НЮ від 26.02.2018, відповідно до якого позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 510 177,00 грн.

Статтею 530 ЦК України вставлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так, згідно з п. 6.4. договору покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 банківських днів з дати поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної. Датою поставки товару вважається день підписання видаткової накладної обома сторонами договору, та вручення товарно-транспортної накладної, оформленої належним чином.

Судом встановлено, що відповідач зобов`язаний був оплатити поставлений товар протягом 10 банківських днів з дати поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної. Отже, відповідач зобов`язаний був оплатити товар 24.04.2019, оскільки 23.04.2019 зареєстровано податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних, однак, в порушення умов договору відповідач здійснив оплату з порушенням строків передбачених договором, зокрема, 17.05.2019 на суму 150 000,00 грн та 07.06.2019 на суму 360 177,00 грн.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 25 059,74 грн, 3% річних в розмірі 2 059,70 грн та інфляційних втрат в розмірі 12 265,62 грн, нарахованих за період з 12.04.2019 по 06.06.2019, суд відзначає наступне.

Судом встановлено, що пунктом 10.2. договору передбачено, що у разі порушення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нараховується пеня.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач був зобов`язаний оплатити товар до 24.04.2019, тобто прострочення виконання покупцем обов`язку з оплати товару розпочалось з 24.04.2019, водночас, позивачем здійснено розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат за період з 12.04.2019 по 16.05.2019 на суму 510 177,00 грн та за період з 18.05.2019 по 06.06.2019 на суму 360 177,00 грн.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем невірно визначено періоди нарахування штрафних санкцій.

Так, за розрахунком суду обґрунтованими є суми до стягнення: пені в розмірі 19 021,89 грн, 3% річних в сумі 1 628,06 грн та інфляційних втрат в розмірі 3 571,24 грн, нарахованих на суму 510 177,00 грн за період з 24.04.2019 по 17.05.2019 та на суму 360 177,00 грн за період з 18.05.2019 по 07.06.2019.

Водночас, відповідачем подано до суду клопотання про зменшення розміру пені на 50% посилаючись на те, що надання залізницею послуг з пасажирських перевезень за тарифами, які є нижчими за собівартість, з одного боку, та придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з ремонту та обслуговування за ринковими цінами - з іншого боку, призводять до затримок у розрахунках з постачальниками товарів.

Так, частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 2 статті 233 ГК України, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, приймаючи до уваги вищенаведені законодавчі норми, враховуючи нетривале прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати за поставлений товар, зважаючи на інтереси як позивача, так і інтереси відповідача, суд дійшов висновку про можливість застосування приписів ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України до спірних правовідносин та зменшити розмір пені, яка підлягає до стягнення з відповідача на 50%.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельної фірми «Елегія» в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» пені в розмірі 9 510,95 грн, 3% річних в розмірі 1 628,06 грн та інфляційних втрат в розмірі 3 571,24 грн, відповідно позов підлягає задоволенню частково.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 500,00 грн.

Згідно ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктом 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З вищенаведеного випливає, що для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу стороні необхідно надати суду докази фактично понесених витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано суду: договір № 4 АБ/2019 про надання юридичних послуг від 09.08.2019 та додаткову угоду до цього договір від 30.09.2019, акт № 1 від 30.09.2019 приймання-передачі наданих юридичних послуг на суму 5 500,00 грн та платіжне доручення №997 від 02.10.2019 на суму 5 550,00 грн.

Таким чином, відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати, покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельної фірми «Елегія» задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельної фірми «Елегія» (49038, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Войцеховича, будинок 35; ідентифікаційний код 21860190) пеню в розмірі 9 510 (дев`ять тисяч п`ятсот десять) грн 95 коп., 3% річних в розмірі 1 628 (одна тисяча шістсот двадцять вісім) грн 06 коп., інфляційні втрати в розмірі 3 571 (три тисячі п`ятсот сімдесят одна) грн 24 коп., 717 (сімсот сімнадцять) грн 49 коп. - судового збору та 2 072 (дві тисячі сімдесят дві) грн 92 коп. - витрат на професійну правову допомогу.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.В. Бондарчук