СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2020 р. Справа №922/3137/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, (вх.№3541Х/1-40) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 28.10.2019 року по справі №922/3137/15,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», м.Харків,

про стягнення 210546109,76 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.10.2019 року у справі №922/3137/15 (суддя Калініченко Н.В., повний текст складено та підписано 04.11.2019 року) у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вх.№24694 від 16.10.2019 року) в частині поновлення строку для пред`явлення до виконання наказу - відмовлено.

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодилося та звернулося до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті ухвали норм права, на неповне з`ясування обставин, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 28.10.2019 року та прийняти нове судове рішення, яким заяву про поновлення строку пред`явлення до виконання наказу суду від 07.12.2015 року задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що його аргумент відносно ненадходження на його адресу безпосередньо самого виконавчого документа і, як наслідок, відсутність об`єктивної можливості повторно пред`явити виконавчий документ до виконання не був належним чином врахований та йому не надано відповідної оцінки судом першої інстанції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 року відкрито апеляційне провадження за вищевказаною скаргою; встановлено строк на протязі якого відповідач має право подати до суду відзив, клопотання, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№31 від 03.01.2020 року), в якому зазначає, що згоден з ухвалою господарського суду першої інстанції, вважає її обґрунтованою та законною, прийнятою при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того, відповідач просить розглядати справу без участі представника за наявними в матеріалах справи документами.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 13.01.2020 року була направлена учасникам справи рекомендованими листами 16.12.2019 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана апелянтом 20.12.2019 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Однак, позивач у судове засідання не з`явився, про причини не з`явлення суд не повідомив.

Відповідно до ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутності представників позивача та відповідача з огляду на його клопотання.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників учасників справи, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Матеріали справи свідчать, що позивач (стягувач) звернувся до Господарського суду Харківської області до відповідача (боржника) з позовними вимогами про стягнення основного боргу у розмірі 105645347,40 грн., 7% штрафу у розмірі 12949621,23 грн., пені у розмірі 13365582,87 грн., 3% річних у розмірі 10835897,60 грн. та суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 67749660,66 грн., а всього 210546109,76 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовував неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань по оплаті отриманого природного газу за договором №1876-БО купівлі-продажу природного газу від 11.07.2012 року.

20.07.2015 року рішенням Господарського суду Харківської області у справі №922/3137/15, в позові відмовлено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за договором №1876-БО купівлі-продажу природного газу від 11.07.2012 року у сумі 105645347,40 грн., штраф у сумі 12949621,23 грн., пеню за загальний період з 14.10.2012 року по 14.04.2015 року у сумі 13365582,87 грн., 3% річних за загальний період з 14.10.2012 року по 14.04.2015 року у сумі 10741612,25 грн., інфляційні за загальний період з грудня 2012 року по березень 2015 року у сумі 67749660,66 грн. та судовий збір в сумі 73047,27 грн.

27.08.2015 року постановою Харківського апеляційного господарського суду, апеляційну скаргу відповідача задоволено. Рішення Господарського суду Харківської області від 20.07.2015 року у справі №922/3137/15 скасовано та прийнято нове, яким в позові відмовлено.

17.11.2015 року постановою Вищого господарського суду України касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.08.2015 року у справі №922/2123/14 скасовано повністю, а рішення Господарського суду Харківської області від 20.07.2015 року залишено без змін. Стягнуто з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» судові витрати, пов`язані з розглядом касаційної скарги. Зобов`язано Господарський суд Харківської області видати відповідний наказ.

07.12.2015 року, на виконання вказаної постанови суду, видано наказ, який надіслано на адресу стягувача.

01.02.2016 року стягувачем направлено на адресу Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції заяву про відкриття виконавчого провадження із наданням оригіналу наказу Господарського суду Харківської області від 07.12.2015 року у справі №922/3137/15, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 01.02.2016 року.

22.08.2019 року, у зв`язку із відсутністю будь-якої інформації про хід виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Харківської області від 07.12.2015 року у справі №922/3137/15, на адресу Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - відділ ДВС) стягувачем скеровано заяву про надання інформації за виконавчим провадженням, а 26.12.2018 року, як стверджує стягувач, й до Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

29.01.2019 року Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області сформував на адресу стягувача лист за вих.№9495, яким повідомив останнього, що згідно даних з Автоматизованої системи виконавчих доручень, 14.03.2016 року державним виконавцем Івановою Л.І. винесено постанову про відмову у відкритті, за заявою, наказу №922/3237/15 від 07.12.2015 року, що видав Господарський суд Харківської області, про стягнення з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 36540,00 грн. судових витрат, пов`язаних з розглядом касаційної скарги, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1996 року, який був чинний на даний момент, оскільки виконавчий документ було пред`явлено не за місцем виконання.

Крім того, в даному листі начальником відділу констатовано відсутність доказів відправлення судового наказу №922/3137/15 від 07.12.2015 року, виданого Господарським судом Харківської області, разом із постановою про відмову.

У листі від 29.01.2019 року №9495 відділ ДВС зазначає, що ним були здійсненні активні процесуальні дії покликані на отримання дублікату наказу від 07.12.2015 року по справі №922/3237/15.

Так, матеріалами справи підтверджено, що 30.01.2019 року до Господарського суду Харківської області від відділу ДВС надійшла заява про видачу дублікату виконавчого документу у справі №922/3137/15.

04.02.2019 року ухвалою Господарського суду Харківської області у даній справі, залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.03.2019 року, відмовлено у видачі дублікату наказу Господарського суду Харківської області від 07.12.2015 року по справі №922/3137/15.

Судове рішення мотивоване тим, що всупереч положенням підпункту 19.4 пункту 1 розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Хакаській області звернувся із заявою про видачу дублікату виконавчого документа після закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

30.07.2019 року постановою Верховного Суду, касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.02.2019 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.03.2019 року у справі №922/3137/15 залишено без змін.

16.10.2019 року до Господарського суду Харківської області стягувач звернувся з заявою про поновлення строку пред`явлення до виконання та видачу дубліката наказу Господарського суду Харківської області від 07.12.2015 року у справі №922/3137/15.

В обґрунтування своєї заяви стягувач зазначає, що він був позбавлений можливості пред`явити виконавчий документ - наказ Господарського суду Харківської області №922/3237/15 від 07.12.2015 року до виконання своєчасно, оскільки наказ у даній справі не був повернутий стягувачу відділом ДВС. Наведене вище, згідно доводів стягувача, є підставою для задоволення вимог його заяви в повному обсязі.

За змістом статей 115, 116 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017 року, на час видачі наказу) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Згідно із пунктом 2 частини першої, пунктом 1 частини другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (редакція на час видачі наказу і звернення з заявою про відкриття виконавчого провадження) інші виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом; для виконання судових рішень строк встановлюється з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Таким чином, строк для пред`явлення наказу Господарського суду Харківської області від 07.12.2015 року, відповідно до діючої в той період редакції Закону України «Про виконавче провадження», розпочався з 18.11.2015 року (наступний день після прийняття касаційним судом постанови, на виконання якої видано судовий наказ) та з урахуванням часу його видачі, але безумовно був дійсний до пред`явлення до виконання протягом одного року, тобто до 18.11.2016 року.

Суд першої інстанції врахував, що 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, згідно зі ст. 12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Відповідно до п. 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені Законом від 02.06.2016 року.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, Конституцією України закріплений принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 року №3-рп/2001).

Зазначена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 02.05.2018 року у справі №5016/1149/2011(17/6).

Враховуючи викладене, наявна можливість застосування до спірних правовідносин приписів Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, оскільки на момент набрання чинності цим законом, строк пред`явлення наказу Господарського суду Харківської області від 07.12.2015 року не закінчився (строк дії наказу до 18.11.2016 року), у зв`язку з чим судовий наказ від 07.12.2015 року мав бути пред`явлений до виконання у строк до 18.11.2018 року.

Відповідно до ст. 329 Господарського процесуального кодексу України, у разі пропуску строку для пред`явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, і розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Визначальним при оцінці поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання є встановлення моменту, з якого стягувач мав реальну можливість пред`явити відповідний наказ до виконання.

Згідно ст. 23 цього Закону строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання (ч.1 п.1). Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується (ч.2).

Місцевий господарський суд, надавши правову оцінку доводам та обставинам, наведеним стягувачем у заяві про поновлення строку пред`явлення наказу суду до виконання, та дослідивши подані заявником докази на підтвердження викладених у заяві доводів, дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску строку на пред`явлення наказу до виконання, виходячи, зокрема, з того, що з моменту направлення наказу до відділу ДВС (01.02.2016 року) та до моменту звернення до суду з заявою - 16.10.2019 року минуло більше трьох років і упродовж цього терміну стягувач не вживав заходів щодо отримання дублікату наказу та поновлення строку пред`явлення його до виконання. Жодних конкретних поважних обставин та причин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б заважали стягувачу звернутися до господарського суду до матеріалів справи не надано.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до приписів статей 25 та 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час звернення з заявою про відкриття виконавчого провадження) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження; про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову протягом трьох робочих днів, а за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа і не пізніше наступного дня надсилає її заявникові разом з виконавчим документом.

Частина 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, на час звернення з заявою про відкриття виконавчого провадження) визначає, що державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Із наведених норм законодавства слідує, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження та не отримав у визначений законом строк задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи.

Так, як встановлено вище, 01.02.2016 року стягувачем було направлено до відділу ДВС заяву про відкриття виконавчого провадження та лише 26.12.2018 року (тобто після спливу майже трьох років) стягувач вчинив активні дії, направлені на з`ясування обставин щодо виконання відділом ДВС наказу Господарського суду Харківської області від 07.12.2015 року.

У системному аналізі обставин справи та норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що стягувач у даній справі мав бути обізнаний про порушення його права після перебігу строку, встановленого законом для вчинення державним виконавцем відповідних процесуальних дій, тобто через три дні після звернення з заявою про відкриття виконавчого провадження, натомість, про стан провадження він поцікавився тільки у грудні 2018 року.

Крім того, зі змісту прохальної частини заяви про відкриття виконавчого провадження від 01.02.2016 року за №14/2-85В вбачається, що стягувач був обізнаний про строки здійснення державним виконавцем заходів, пов`язаних із виконанням судового наказу. передбаченого нормами ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження».

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява N8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (ухвала), заява №50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Проте, матеріали справи не містять доказів, а заявником не доведено, що у період з моменту пред`явлення наказу до виконання та до грудня 2018 року, ним вчинялись будь-які активні дії направленні на встановлення обставин виконання рішення/наказу.

Зі змісту статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що виконавче провадження є, серед іншого, завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень.

Судом враховуються висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України», за змістом якого вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, а від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

У даному випадку стягувачем, в порушення норм господарського процесуального кодексу України, не доведено відповідними письмовими доказами обставини, які б перешкоджали йому (стягувачу) дізнатись про стан виконавчого провадження, а відтак і вжити відповідних заходів у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 329 Господарського процесуального кодексу України, у разі пропуску строку для пред`явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

При цьому, процесуальне законодавство не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку.

У кожному конкретному випадку причини поважності пропуску процесуального строку суд оцінює, зважаючи на обґрунтування поважності цих причин та наданих доказів.

Слід відзначити, що за загальним правилом, поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій. Клопотання чи заява про відновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстав, з яких стягувач вважає ці причини поважними. У клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у стягувача не було можливості.

Місцевий господарський суд вірно вказав, що подання скаржником клопотання про відновлення строку не кореспондується з автоматичним обов`язком суду відновити цей строк, оскільки таке клопотання, з огляду на приписи статті 119 Господарського процесуального кодексу України повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку.

Колегія суддів вважає, що під час розгляду заяви стягувача у даній справі судом першої інстанції вірно встановлена відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали стягувачу реалізувати своє право на здійснення активних дій щодо отримання від відділу ДВС інформації про стан виконавчого провадження із виконання наказу Господарського суду Харківської області від 07.12.2015 року, а в подальшому - отримати дублікат цього наказу до закінчення строку, встановленого для пред`явлення наказу до виконання.

У даному випадку можливість вчасного пред`явлення наказу до виконання залежала виключно від волевиявлення самого стягувача, тобто мала суб`єктивний характер, тому наведені стягувачем причини пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання не є поважними.

Суд звертає увагу на те, що орган ДВС в межах даної справи звертався з заявою про видачу дублікату наказу. Таку заяву було розглянуто і відмовлено в її задоволені. При цьому, заявник був обізнаний про таке провадження.

Вірно визнано судом необґрунтованими доводи про те, що вищевказаний наказ не був пред`явлений до виконання своєчасно через не професійну діяльність відділу ДВС. Зазначена причина не є поважною, адже стягувач наділений цілим спектром прав за нормами статей Закону України «Про виконавче провадження» та Господарського процесуального кодексу України у відповідності до яких мав можливість контролювати своєчасність здійснення відділом ДВС дій, пов`язаних із виконанням наказу від 07.12.2015 року у даній справі.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів відзначає, що причини, за яких стягувач не мав можливості тривалий час звернутися до місцевого господарського суду з відповідною заявою, не обґрунтовані і не надані належні докази. Доводи апеляційної скарги є тотожними до поданої до суду першої інстанції заяви, а вимога апеляційної скарги зводиться до необхідності надання іншої оцінки судом ніж тої, що була вчинена судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга - Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржувана ухвала Господарського суду Харківської області від 28.10.2019 року по справі №922/3137/15 має бути залишена без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати апелянта не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 269, 271, 273, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284, 329 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 28.10.2019 року по справі №922/3137/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20 січня 2020 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя В.В. Россолов