ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.01.2020 Справа № 920/842/19
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л, при секретарі судового засідання Пономаренко Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у приміщенні господарського суду справу №920/842/19

за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Суминафтосервіс», м. Суми

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кайсан Мастер», м.Харків

про припинення права власності на земельну ділянку та про визнання права власності на земельну ділянку,

за участю представників:

від позивача: Прокопенко Н.В. (довіреність № 7782-К-О від 24.12.2019)

від відповідача: Цуканов В.В. (ордер серії СМ № 15-05-19-15 від 15.05.2019)

від третьої особи: не прибув

Суть спору: 07.08.2019 позивач звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до якої просить суд: 1) припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Суминафтосервіс» на земельну ділянку, кадастровий номер :02:002:0061, площею 0,0544 га, яка знаходиться за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, буд. 36А; 2) визнати за Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0061, площею 0,0544 га, яка знаходиться за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, буд. 36А.

Ухвалою суду від 27.08.2019 відкрито провадження у справі № 920/842/19.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подавав, присутній у судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечував, зазначав, що відповідно до акту приймання-передачі від 30.07.2016 спірну земельну ділянку відповідач передав як майновий внесок до статутного капіталу ТОВ «Кайсан Мастер».

Ухвалою суду від 26.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті в судове засідання на 24.12.2019.

Позивач надіслав письмові пояснення (вх № 9817 від 28.11.2019) та клопотання (вх № 10578 від 24.12.2019), відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у судове засідання не прибула, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення про час і місце розгляду справи 04.12.2019 була повідомлена належним чином.

Судом з'ясовано обставити справи та досліджено докази. По закінченню з'ясування обставин справи та дослідження доказів представник позивача у судових дебатах просив суд позов задовольнити, а представник відповідача наполягав на відсутності підстав для задоволенні позову.

Оцінивши та дослідивши матеріали справи, докази, надані учасниками справи на підтвердження своїх позицій по суті спору, заслухавши пояснення представників сторін, вчинивши всі необхідні дії, встановлені главою 6 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України, суд

установив:

12.08.2016 між ТОВ «Кайсан Мастер» (третьою особою) та ПАТ КБ «Приватбанк» (на даний час найменування АТ КБ «Приватбанк», позивачем у справі) був укладений договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5817.

Відповідно до умов пункту 1 договору іпотеки предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.7 цього договору, в забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Карінда», код за (далі - «Позичальник») перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Позичальником зобов'язань, забезпечених іпотекою, та (або) невиконання Іпотекодавцем зобов'язань за цим договором, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами Позичальника та (або) Іпотєкодавця.

За змістом пункту 2 договору за цим договором іпотекою забезпечується виконання частини основного* зобов'язання Позичальника у розмірі не більше вартості Предмету іпотеки за цим договором у строк/термін/порядку виконання відповідно до кредитного договору №4К14035И від 21.01.2014 (далі - «Кредитний договір»), а саме: повернення кредиту, зобов'язань зі сплати відсотків за користування кредитом (* для змісту цього договору основне зобов'язання - це усі грошові зобов'язання Позичальника за кредитним договором).

Відповідно до умов пункту 7 договору іпотеки у забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором, що вказано у п. 2 цього

Договору, та Іпотекодавцем зобов'язань за цим договором, Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, невідокремлене від нерухомого майна приналежне майно та інше майно (далі «Майно/Предмет іпотеки»). Перелік/опис Предмета іпотеки зазначено у Додатку №1 до цього договору, що є його невід'ємною частиною. Нерухоме майно зареєстровано у встановленому законом порядку, як окремий виділений в натурі об'єкт права власності.

Відповідно до пункту 8 договору предмет Іпотеки розташований на земельній ділянці, опис якої наведено у Додатку № 1 до цього договору.

Згідно п. 3. додатку №1 до Договору іпотеки предметом іпотеки є: будівля АЗС - МІ00, пл. 18,1 м2, що розташована за адресою: Сумська область, Глухівський район, с.Береза, вул. Миру, буд. 36А , яка складається з: дерев'яної будівлі АЗС М-100 1, А, загальною площею 18,1 м2. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, на підставі протоколу від 30.07.2016 № 02/16, виданого ТОВ «Кайсан Мастер» та Акту приймання-передачі нерухомого майна від 30.07.2016, укладеного між ТОВ «Суминафтосервіс» та ТОВ «Кайсан Мастер». Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.08.2016, номер запису про право власності 15796130, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 15, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на дату укладання цього Договору.

Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці, право користування якою належить Іпотекодавцю на підставі ч. 1 с. 377 Цивільного кодексу України №435-IV від 16 січня 2003 року та частини 1 статті 120 Земельного кодексу України №2768-111 від 25 жовтня 2001 року. Після документального оформлення права користування Земельною ділянкою у встановленому законодавством України порядку, Іпотекодавець зобов'язується надати Іпотекодержателю належним чином засвідчені копії договору оренди землі та документів, що підтверджують реєстрацію права користування Земельною ділянкою за Іпотекодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення.

На підставі вищезазначеного Договору іпотеки та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31036151 від 22.08.2016, прийнятого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою Віталієм Миколайовичем, АТ КБ «Приватбанк» набув право власності на будівлю АЗС М-100 1, А, загальною площею 18,1 м2, яка знаходиться за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, буд. 36 А.

Водночас, як зазначає позивач, у процесі дослідження публічної кадастрової карти, за зазначеною вище адресою представником Банку було виявлено земельну ділянку з кадастровим № :02:002:0061, площею 0,0544 га. Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, вказана земельна ділянка на праві власності належить ТОВ «Суминафтосервіс» . Дата набуття та реєстрації права власності на земельну ділянку невідома.

Посилаючись на законодавчі положення статті 6 Закону України «Про іпотеку», статті 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного кодексу України, позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд припинити права власності відповідача на виявлену земельну ділянку та визнати за Банком право власності на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки.

Відповідач, у свою чергу позовні вимоги не визнав, на підтвердження їх безпідставності надав суду акт прийому-передачі від 30.07.2016, згідно з яким з-поміж іншого спірну земельну ділянку відповідачем передано як майновий внесок до статутного капіталу ТОВ «Кайсан Мастер».

Суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 зазначив, що кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайновоі) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно- господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Нормами статті 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача (вказана правова позиція наведена у постанові Верховного суду України від 10.10.2012 № 6- 110цс12).

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Підставою позову у даному випадку є необхідність припинення права власності відповідача та визнання права власності за позивачем на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно, яке відповідно до умов договору іпотеки від 12.08.2016, перейшло у власність позивача, а відтак й відповідного законного оформлення потребує право власності на відповідну земельну ділянку.

Відповідно до частини 5 статті 6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Положеннями частин 1 статті 120 Земельного кодексу України унормовано, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з приписами пункту г) статті 140 Земельного кодексу України підставою припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема, звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора.

Відповідно до пункту ґ) статті 143 Земельного кодексу України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки.

У позові позивачем зроблено припущення, що іпотекодавець приховав факт оформленого права власності на земельну ділянку.

Норми ст. 120 Земельного Кодексу України, рівно як і положення ст. 6 Закону України «Про іпотеку» та ст. 377 Цивільного кодексу України закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес АД» проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес, чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям ("пропорційність" є оціночною категорією і повинна встановлюватися щодо конкретного суб'єкта в кожній окремій справі на підставі тих обставин і фактів, що встановлені судом безпосередньо).

У пункті 2.10 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», зазначено, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно.

Відтак у зв'язку з переходом права власності на будівлю АЗС М-100 1, А загальною площею 18,1 м2, яка знаходиться за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, буд. 36А, до АТ КБ «Приватбанк» в силу вищезазначених положень законодавства перейшло й право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0061, площею 0,0544 га, внаслідок чого АТ КБ «Приватбанк» має право на оформлення цього права у встановленому Законом порядку, а також на реєстрацію цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі № 6-253цс16 судова палата у цивільних справах, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. 120 Земельного кодексу України, дійшла висновку, що норми ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідні обставини, викладені в постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі № 6-253цс16, в поєднанні зі ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип двостороннього вільного волевиявлення сторін договору, свідчать, що в момент укладення договору, який є підставою для переходу до особи права власності на об'єкти нерухомості, відчужувач погодився з настанням передбачених ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України наслідків у вигляді переходу належних йому прав на земельну ділянку під нерухомістю.

Таким чином, у зв'язку з переходом до позивача права власності на предмет іпотеки, який являє собою об'єкт нерухомості, згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України до позивача перейшло належне попередньому власнику нерухомості (відповідачу) право власності на земельну ділянку, вказану в Договорі іпотеки, на якій розташована відповідна нерухомість.

Оскільки, передана в іпотеку нерухомість, на яку позивачем внаслідок звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором перейшла у власність позивача і відповідне право зареєстровано у встановленому законодавством порядку, то позивач як новий власник нерухомості набув прав також на земельну ділянку під такою нерухомістю, які належали попередньому власнику нерухомості, тобто прав власності.

Поданий відповідачем до суду Акт прийому-передачі від 30.07.2016 як доказ того, що спірна земельна ділянка не перебуває у власності відповідача, а передана останнім як майновий внесок до статутного капіталу ТОВ «Кайсан Мастер», суд оцінює критично з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Водночас наданий відповідачем акт приймання-передачі земельної ділянки від 30.07.2016 свідчить лише про намір останнього здійснити майновий внесок до статутного капіталу ТОВ «Кайсан Мастер» шляхом передачі, зокрема, земельної ділянки, площею 0,0544 га, кадастровий номер :02:002:0061, що розташована на території Березівської сільської ради Глухівського району Сумської області.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, розташоване за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, буд. 36А, яка додавалась позивачем до позовної заяви, не містить відомостей стосовно переходу права власності на земельну ділянку до ТОВ «Кайсан Мастер».

Не містить відомостей про перехід права власності до ТОВ «Кайсан Мастер» також інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за кадастровим номером земельної ділянки.

Натомість, з наданого відповідачем акту від 30.07.2016 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0061 належить відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2010 ВММ № 695688.

Вказане підтверджується також інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 19.08.2019 та відомостями з сайту ДЗК, що додавались до заяви про усунення недоліків, де, в свою чергу, у розділі «відомості про суб'єктів права власності на земельну ділянку» зазначено ТОВ «Суминафтосервіс», .

З вказаного вбачається, що єдиним власником земельної ділянки площею 0,0544 га, кадастровий номер :02:002:0061 є ТОВ «Суминафтосервіс», яке є належним відповідачем у справі.

На підставі наведеного, враховуючи, що позовні вимоги ґрунтуються на положеннях діючого цивільного та земельного законодавства, підтверджені належними і допустимими доказами, суд визнає їх правомірними та задовольняє позов у повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача по сплаті судового збору у сумі 3842,00 грн підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 129, 232-233, 237-238, 240-241 ГПК України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Суминафтосервіс» (40000, м. Суми, майдан Незалежності, 3, корпус 1; ) на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0061, площею 0,0544 га, яка розташована за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, 36А.

3. Визнати за Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0061, площею 0,0544 га, яка розташована за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, 36А.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Суминафтосервіс» (40000, м. Суми, майдан Незалежності, 3, корпус 1; ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ) 3842,00 грн витрат по сплаті судового збору.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України). Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 13.01.2020.

Суддя В.Л. Котельницька