УХВАЛА

м. Київ

21.01.2020Справа № 910/10122/19

За позовом "Південне територіальне квартирно-експлуатаційне управління"

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вестбуд

Плюс»

про стягнення 3 913 606, 44 грн.

за участю Військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України

Суддя Ломака В.С.

Без виклику представників учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду міста Києва (суддя Ломака В.С.) перебуває справа № 910/10122/19 за позовом «Південне територіальне квартирно-експлуатаційне управління» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вестбуд Плюс» про стягнення 3 913 606, 44 грн.

20.01.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вестбуд Плюс» подано заяву про відвід судді Ломаки В.С. від розгляду справи № 910/10122/19.

Вищевказана заява мотивована тим, що у підготовчому засіданні 14.01.2020 року суд, без постановлення будь-яких ухвал, погодився на участь прокурора у даній справі, не навівши при цьому оцінки достатності підстав для його залучення, як цього вимагають положення статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Внаслідок цього є незрозумілим є статус прокурора у цій справі (позивач, відповідач, третя особа, орган чи особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб тощо), хоча, при залученні до участі у цій справі прокурора після відкриття провадження у справі, суд зобов`язаний був винести відповідну ухвалу, тим самим підтвердити повноваження прокурора для участі у даній справі, вказавши на чиїй стороні залучається прокурор та якими повноваженнями він наділений, що випливає з аналізу статей 45-53 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, відповідач вказує на те, що прокурор фактично обґрунтовує загрозу порушення прав держави в особі Міністерства оборони України як ЦООВ, який здійснює державну політику у сфері оборони, але саме Міністерство до участі у справі залучено не було. Водночас, позивач є окремою юридичною особою, яка утримується за кошти державного бюджету, а Міністерство навіть не є учасником спірних правовідносин (щодо виконання умов договору), відтак прокурор не обґрунтував чим саме будуть порушені права Міністерства оборони України і в чому полягає необхідність їх захисту.

За таких обставин відповідач вважає, що подана прокурором заява про вступ у справ є необґрунтованою, у зв`язку з чим відсутні підстави для участі у справі прокурора, про що суду необхідно було винести відповідну ухвалу про повернення заяви прокурора. Залишення без належного реагування необґрунтованої заяви прокурора та вчинення дій, спрямованих на фактичний допуск прокурора до участі у справі без визначення його статусу відповідно до статті 41 Господарського процесуального кодексу України, відповідач розцінює як упереджене ставлення до себе з боку головуючого судді у справі Ломаки В.С., внаслідок чого було порушено основоположний принцип господарського судочинства - принцип рівності учасників справи.

Розглянувши вищевказану заяву про відвід судді Ломаки В.С. від розгляду справи № 910/10122/19, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 36 цього Кодексу (частина 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України).

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її позову в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland) зазначено, що у контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного.

Частинами 1-2 статті 39 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

За висновками суду, викладені у заяві твердження відповідача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з визначеними процесуальним законом підставами для відводу судді.

При цьому, суд зазначає наступне.

Статтею 126 Конституції України проголошено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (стаття 129 Конституції України).

Статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Одночасно, ст. 15 Кодексу суддівської етики також визначено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді.

Частиною 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

У п. 11 Висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів вказано, що незалежність має бути як щодо суспільства в цілому, так і щодо конкретних сторін у будь-якій справі, у якій судді повинні винести своє рішення.

Слід зазначити, що згідно з частиною 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з положеннями статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Крім того, слід зауважити, що відповідно до п. 12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів.

Тобто, з наведеного у сукупності полягає, що неупереджений розгляд справи є однією з найголовніших засад здійснення господарського судочинства, а також основоположним правом особи, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Наразі, суд зазначає, що твердження відповідача про упередженість судді є безпідставними та такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування.

Так, в силу приписів частини 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Відтак сама по собі незгода учасника справи із процесуальним рішенням суддів, не свідчить про упередженість цих суддів та не є підставою для їх відводу відповідно до наведених норм Господарського процесуального кодексу України.

В контексті означеного суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що згідно з частиною 1 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Частиною 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Тобто, нормами чинного законодавства визначено засади та окремі механізми реалізації прав всіх учасників судового процесу, в тому числі, забезпечення права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, що може бути реалізовано у передбаченому чинним господарським процесуальним законодавством порядку у разі непогодження з процесуальними рішеннями судді.

В даному випадку, мотивування заявленого відводу ґрунтуються на непогоджені з поданою Військовим прокурором Одеського гарнізону Південного регіону України заявою про вступ у справу, та процесуальними діями судді щодо вказаної заяви прокурора про вступ у справу № 910/10122/19.

При цьому, суд зазначає, що положеннями частини 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження:

1) звертатися до суду з позовом (заявою, поданням);

2) вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження;

3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи;

4) брати участь у розгляді справи;

5) подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом;

6) брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді;

7) з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження.

Тобто, наведена вище норма закону передбачає різні форми представництва прокуратурою в суді, серед яких є, зокрема, така форма представництва як вступ прокурора у справу.

Таким чином, прокурор наділений правом за власною ініціативою вступити у справу, порушеною за позовом іншої особи, на будь-якій стадії судового провадження, шляхом, зокрема, подачі письмової заяви до суду про вступ у справу прокурора.

Відповідне письмове повідомлення прокурора залучається судом до матеріалів справи, а участь прокурора в ній відображається в описовій частині судового рішення, прийнятого зі справи. Прокурор вважається таким, що взяв участь у справі, з дня одержання господарським судом згаданого письмового повідомлення, тобто дня його реєстрації у канцелярії суду.

Отже, процесуальним законодавством не передбачено необхідності прийняття ухвали щодо вступу прокурора у справу.

Одночасно суд зазначає, що обґрунтування вступу прокурора у справу не вимагається законом у обсязі такому ж що й під час звернення прокурора до суду з позовною заявою. У даній справі прокурор не є позивачем та не звертався до суду з позовом в інтересах "Південне територіальне квартирно-експлуатаційне управління".

Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача про те, що залишення без належного реагування необґрунтованої заяви прокурора та вчинення дій, спрямованих на фактичний допуск прокурора до участі у справі без визначення його статусу відповідно до статті 41 Господарського процесуального кодексу України, свідчать упереджене ставлення до відповідача з боку головуючого судді у справі Ломаки В.С. та порушення принципу рівності учасників справи є безпідставними, оскільки законодавством України не передбачено ухвалення будь-яких окремих процесуальних документів з приводу вчинення прокурором зазначених дій, так само як і можливості відмови господарським судом прокуророві у його вступі у справу, здійсненому шляхом повідомлення суду про свою участь у розгляді справи, порушеної за позовом інших осіб.

За таких обставин, доводи відповідача щодо наявності підстав для відводу судді Ломаки В.С. від розгляду справи № 910/10122/19 не підтверджуються матеріалами справи, а наявності інших підстав, які б викликали сумніви у неупередженості судді, не встановлено.

Згідно з частиною 3 статті 39 Господарського процесуального кодексу України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У цьому випадку вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 32 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

З урахуванням наведених обставин, вимог процесуального законодавства та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вестбуд Плюс» про відвід судді Ломаки В.С. від розгляду справи № 910/10122/19.

За приписами частин 7, 8, 11 статті 39 Господарського процесуального кодексу України питання про відвід має бути розглянуто не пізніше двох днів з дня надходження заяви про відвід. Суд вирішує питання про відвід без повідомлення учасників справи. За результатами вирішення заяви про відвід суд постановляє ухвалу.

Пунктом 5 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках надходження заяви про відвід судді.

З огляду на викладене вище, суд визнає відвід, заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вестбуд Плюс» необґрунтованим, та зупиняє провадження у справі № 910/10122/19 до вирішення суддею, визначеного у порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України, заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вестбуд Плюс» про відвід судді Ломаки В.С. від розгляду справи № 910/10122/19.

На підставі викладеного та керуючись статтями 39, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати необґрунтованим відвід судді Ломаки В.С. від розгляду справи № 910/10122/19, який заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вестбуд Плюс».

2. Зупинити провадження у справі № 910/10122/19 до вирішення суддею, визначеним у порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України, заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вестбуд Плюс» про відвід судді Ломаки В.С. від розгляду справи № 910/10122/19.

3. Передати заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Вестбуд Плюс» про відвід судді для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня складення її повного тексту шляхом подання у відповідності до п. 17.5 ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва.

Суддя В.С. Ломака