ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року Справа № 903/589/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" на рішення Господарського суду Волинської області від 30.10.2019 р. у справі № 903/589/19 (суддя Вороняк А.С., повний тест рішення складено 07.11.2019 р.)

за позовом фізичної особи-підприємця Матіїв Оксани Володимирівни

до товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг"

про стягнення 245 248, 45 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Сковронський В.І.;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Матіїв Оксана Володимирівна звернулася до Господарського суду Волинської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" про стягнення 207 271, 05 грн. основної заборгованості та 37 977, 40 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 310314-07/1П від 31.03.2014 р. в частині здійснення розрахунків за поставлений позивачем товар.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 30.10.2019 р. у справі № 903/589/19 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 207 271, 05 грн. основної заборгованості, 35 364, 82 грн. пені та 3 639, 54 грн. судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, всупереч взятих на себе зобов`язань, не здійснив з позивачем розрахунків за поставлений товар, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість за спірними договорами, тому дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

При цьому, місцевий господарський суд, враховуючи положення ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про зменшення розміру пені, оскільки її розмір не перевищує розміру заявленої до стягнення суми основної заборгованості, відповідачем не надано доказів свого скрутного майнового становища та не доведено наявності інших обставин, які мають істотне значення для зменшення розміру пені за рішенням суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду в частині стягнутої пені та зменшити її розмір до 17 682, 41 грн.

Мотивуючи апеляційну, скаргу скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим в частині відмови в задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, оскільки прийнято з неповним з`ясування всіх обставин справи, неправильним дослідженням та оцінкою доказів.

Скаржник посилається на скрутне матеріальне становище та ухвалу Господарського суду Волинської області від 24.04.2019 р. у справі № 903/257/19 про накладень арешту на грошові кошти, що належать йому на рахунку № НОМЕР_1 АТ "Ощадбанк". Відтак, відповідач позбавлений можливості на даний час врегулювати спір в добровільному порядку.

Місцевим господарським судом безпідставно не прийнято до уваги складне фінансове становища підприємства та не враховано, що належні до сплати штрафні санкції в розмірі 35364,82 грн. надмірно великі порівняно із збитками кредитора. Судом не взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, а саме, не враховано, що боржник добровільно частково здійснив оплату товару на суму 65000 грн.

Апелянт звертає увагу суду на те, що до нього з позовними вимогами про стягнення заборгованості звернулася велика кількість контрагентів, що призвело до скрутного фінансового становища. Відкриті виконавчі провадження, у межах яких накладено арешти на його майно та грошові кошти, що паралізувало роботу підприємства, позбавило можливості проводити розрахунки з контрагентами.

В свою чергу, Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про майновий стан сторін, проте суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини на власний розсуд. Доказом існування тяжкого фінансового стану скаржника є арешт рахунків більше 6 місяців, господарська діяльність відповідача фактично заблокована в частині розрахунків з контрагентами.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.12.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено розгляд скарги на 15.01.2020 р. об 14:30 год.

Фізична особа-підприємець Матіїв Оксана Володимирівна надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 63/20 від 03.01.2020 р.), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач зазначає, що саме неправомірні дії відповідача змусили його звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Незважаючи на те, що договором відповідачу надано 60 днів відтермінування на оплату поставленого товару, а також надсилання листів-вимог з проханням оплатити поставлений товар, відповідачем свої зобов`язання не виконав. В свою чергу, листів з проханням відстрочити чи розстрочити виконання зобов`язання відповідачем не направлялося.

Представник позивача в судовому засіданні 15.01.2020 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання 15.01.2020р., про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 31.03.2014 р. між фізичною особою-підприємцем Матіїв Оксаною Володимирівною (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" (покупець) було укладено договір поставки №310314-07/111.

Згідно п. 1.1 договору, постачальник зобов`язується передавати товар у власність покупця у відповідності до замовлень покупця, а покупець зобов`язується приймати його та проводити оплату за товар на умовах даного договору.

Відповідно до п. 5.4 договору, оплата за товар сум у розмірах, понад ліміт встановлений п. 5.5 (ліміт заборгованості згідно даного пункту 0 (нуль) гривень), здійснюється покупцем в українській національній валюті - гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з дати поставки.

Згідно п. 8.2.1. договору, за порушення термінів розрахунків, передбачених п. 5.4 договору, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день протермінування.

Даний договір підписано сторонами, підписи скріплені печатками постачальника та покупця.

На виконання умов даного договору, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар в період з 21.11.2018 р. по 18.12.2018 р. на загальну суму 247 236,35 грн., що підтверджується видатковими накладними № МО-0001345 від 21.11.2018 р. на суму 161 756, 04 грн., № МО-0001421 від 05.12.2018 р. на суму 45 815,16 грн.; № МО-0001482 від 18.12.2018 р. на суму 39 665, 15 грн.

Відповідач за поставлений позивачем товар розрахувався частково на суму 65000 грн., що стверджується виписками позивача по рахунку за 11.03.2019 р. та 26.03.2019 р.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що видаткову накладну № МО-0001345 від 21.11.2018 р. на суму 161756,04 грн. з ПДВ, відповідачем було частково оплачено 11.03.2019 р. на суму 60000 грн., з яких 25034,70 грн. було зараховано в оплату попередніх накладних, а 34965,30 грн. зараховано в рахунок оплати по накладній №МО-0001345 від 21.11.2018 р., також в рахунок оплати вищезазначеної накладної враховано оплату на суму 5000 грн. від 26.03.2019 р.

Відтак, оскільки відповідач за поставлений товар остаточних розрахунків з позивачем не проводив, у нього утворилася перед позивачем заборгованість в загальному розмірі 207 271, 05 грн., яка також підтверджується підписаним між сторонами актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.04.2019 р. - 20.05.2019 р.

Предметом даного позову є вимога позивач про стягнення з відповідача 207 271, 05 грн. основної заборгованості та 37 977, 40 грн. пені у зв`язку із неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки № 310314-07/1П від 31.03.2014 р. в частині оплати отриманого товару.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 310314-07/1П від 31.03.2014 р.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, на виконання умов договору поставки, поставив, а відповідач прийняв товар загальну суму 247 236,35 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та не заперечується відповідачем.

Так, п. 5.4 договору передбачено, що оплата за товар сум у розмірах, понад ліміт встановлений п. 5.5 (ліміт заборгованості згідно даного пункту 0 (нуль) гривень), здійснюється покупцем в українській національній валюті - гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з дати поставки.

Разом з тим, відповідач за поставлений товар розрахунків з позивачем повністю не здійснив, внаслідок чого у нього утворилася перед позивачем заборгованість в загальному розмірі 207 271, 05 грн., що підтверджується доказами,наявними в матеріалах справи.

Отже, оскільки відповідач зобов`язання щодо оплати поставленого позивачем товару не виконав належним чином, на час розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати повної вартості отриманого товару, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення 207 271, 05 грн. основного боргу підтверджені належними доказами та правомірно задоволені судом першої інстанції в повному обсязі.Крім того,відповідач проти стягнення основної заборгованості в апеляційній скарзі не заперечував і не оскаржував рішення суду в цій частині.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 37 977, 40 грн. пені, апеляційний суд зазначає наступне.

За приписами ч.1 ст. 230 ГК України, п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Пунктом 4 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що п. 8.2.1. договору, сторони передбачили, що за порушення термінів розрахунків, передбачених п. 5.4 договору, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день протермінування

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем допущено помилки при нарахуванні пені, а саме не враховано положення ч. 5 ст. 254 ЦК України та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Беручи до уваги викладене та перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок суми пені, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є правомірними в загальній сумі 35364,82 грн., в стягненні пені в сумі 2612,58 грн. судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає про те, що в даному випадку наявні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки в матеріалах справи наявні докази в підтвердження виключних обставин, які б надавали підстави для зменшення штрафних санкцій.

Відповідач посилається на те, що товариство перебуває у скрутному матеріальному становищі; вказує на те, що до нього з позовами про стягнення заборгованості звернулася велика кількість контрагентів та були відкриті виконавчі провадження, у межах яких накладено арешти на його майно та грошові кошти, що паралізувало роботу товариства, позбавило можливості проводити розрахунки з контрагентами; належні до сплати штрафні санкції в розмірі 35364,82 грн. надмірно великі порівняно із збитками кредитора, а судом не взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником та не враховано, що боржник добровільно частково здійснив оплату товару.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином та у встановлений строк. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання), що тягне за собою настання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При застосуванні вказаних норм поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному конкретному випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Окрім того, вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку. Зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру даної санкції.

Таким чином, аналіз приписів статей 551 ЦК України та 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, беручи до уваги вказані норми, суд апеляційної інстанції, на підставі власної оцінки доводів сторін у даній справі та поданих доказів щодо зменшення пені, дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявності виняткових обставин, що визначені у вказаних приписах ст. 233 ГК України та з наявністю яких законодавець пов`язав виникнення підстав для зменшення розміру пені, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

При цьому, судом враховано, що розмір заявленої пені не є досить надмірним, не перевищує розмір заявленої суми основної заборгованості. Відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України, які б підтверджували його скрутне майнове становище.

В свою чергу, посилання скаржника, що доказами тяжкого майнового становища скаржника є арешт його рахунків, в наслідком чого господарська діяльність відповідача фактично заблокована в частині розрахунків з контрагентами, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не можуть бути підставою для застосування до спірних правовідносин ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки при здійсненні господарської діяльності особа має усвідомлювати, що така діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що за приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зменшення суми пені є правом суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не може бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 30.10.2019 р. у справі № 903/589/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" - без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" на рішення Господарського суду Волинської області від 30.10.2019 р. у справі № 903/589/19 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.