ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2020м. ДніпроСправа № 904/5195/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Назаренко Н.Г., розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", м. Київ в особі Відокремленого підрозділу "Атоменергомаш", м .Енергодар, Запорізька область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вутмарк-Україна", м. Дніпро

про стягнення штрафних санкцій в розмір 67 743,03 грн. за Договором поставки

Без виклику (повідомлення) учасників.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Атоменергомаш" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вутмарк-Україна" про стягнення штрафних санкцій в розмір 67 743,03 грн. за Договором поставки.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання № 20/05/43 від 28.03.2019, в частині своєчасної поставки продукції.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2019, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не надав, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Ухвала суду від 12.11.2019 надсилалась на адресу відповідача зазначену у позовній заяві, додатках до позовної заяви: 49000, м. Дніпро, пр.-т. Пушкіна, 40-б, зазначена адреса також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Направлення ухвали підтверджується копією реєстру згрупованих поштових відправлень рекомендованої пошти № 195 від 13.11.2019.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до статей 9, 14, 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" на підставі поданих юридичною особою документів у Єдиному державному реєстрі зазначаються відомості про її місцезнаходження.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою для забезпечення комунікації та зв`язку із нею зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Крім того, частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі Правила).

Так, для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил (пункт 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

Більше того, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Враховуючи викладене, неперебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, неможливість направлення в засідання свого повноважного представника і ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 911/1163/17 та від 10.05.2018 у справі № 923/441/17.

За таких обставин можна дійти висновку, що повернення ухвали суду відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал).

Відповідач, у разі незнаходження за своєю юридичною адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain) від 07.07.1989).

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, суд вважає, що відповідач про наявність справи у суді повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Строк розгляду справи, передбачений ст. 248 ГПК України, закінчується 10.01.2020.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без виклику учасників справи, рішення прийнято без його проголошення

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд встановив.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ:

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин, пов`язаних з укладенням договору, встановлення факту поставки товару, встановлення факту невиконання відповідачем умов договору в частині своєчасної поставки товару та правомірності вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій за прострочення поставки товару.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.03.2019 між Відокремленим підрозділом "Атоменергомаш" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вутмарк-Україна" (далі постачальник, відповідач) укладено договір поставки №20/05/43.

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити покупцю в передбачені даним договором строки, наступну продукцію: до 15.04.2019 лист 6мм ГПРХХ НП2 ГОСТ 6235-91 на суму 334 098,00 грн. без ПДВ; до 15.04.2019 лист 5мм ГПРХХ НП2 ГОСТ 6235-91 на суму 61 735,16 грн. без ПДВ. Загальна вартість товару 475 000,00 грн. з ПДВ, а покупець зобов`язується прийняти та оплати вказану продукцію.

Згідно до пункту 3.1. договору загальна сума договору складає 475 000 грн., в .т. ч. ПДВ 79 166,84 грн.

Оплата поставленої продукції здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в даному договорі, протягом 90 днів після завершення приймання продукції за якістю, за результатами якого встановлено її належну якість (зокрема, проходження вхідного контролю за прийнятою у покупця процедурою) (п. 4.1. договору).

Пунктом 5.1. договору передбачено, що поставка продукції за цим договором здійснюється до 15.04.2019 партіями відповідно до заявок покупця, в яких зазначається кількість продукції, що постачається та строки її поставки.

Відповідно до п. 5.5. договору, постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції, вказаної в п. 1.1 цього договору, в номенклатурі, строки та кількості, зазначені в заявці покупця.

Згідно п. 5.7. договору, продукція відвантажується на умовах DDP (ІНКОТЕРМС 2000) м. Енергодар, Запорізька область, Отримувач: відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" ДП "НАЕК" "Енергоатом". Відвантажувальні реквізити покупця: м. Енергодар, Запорізька область, вул. Промислова, 17, ЗНСОтаТВП АЕМ, склад металу.

Пунктами 6.1., 6.3. договору передбачено, що покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплатити поставлену продукцію відповідно до умов цього договору. Постачальник зобов`язаний - забезпечити поставку продукції у строки, встановлені цим договором.

Відповідно до п. 7.2. договору, за порушення строків поставки продукції, визначених відповідно до пунктів 5.1, 5.5, 5.6 цього договору, та/або недопоставку продукції постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленої та/або недопоставленої продукції за кожен день прострочення, а у випадку, якщо прострочення поставки складає більше 30 днів, постачальник додатково сплачує покупцю штраф у розмірі 7% вказаної вартості. Якщо в результаті допущеного прострочення та/або недопоставки поставка продукції втратить інтерес для покупця, він має право відмовитися від прийняття продукції та вимагати відшкодування завданих збитків.

Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє 2 роки (п. 10.1. договору).

29.03.2019 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 від 25.03.2019, якою сторони внесли зміни у п. 1.1. договору, та виклали його зміст у наступній редакції: «постачальник зобов`язується поставити покупцю в передбачені даним договором строки, наступну продукцію: до 15.04.2019 лист 6мм ГПРХХ НП2 ГОСТ 6235-91 на суму 334 098,00 грн. без ПДВ; до 15.04.2019 лист 5мм ГПРХХ НП2 ГОСТ 6235-91 на суму 61 735,16 грн. без ПДВ. Загальна вартість товару 474 999,79 грн. з ПДВ, а покупець зобов`язується прийняти та оплати вказану продукцію».

Також, вказаною додатковою угодою сторонами було внесено зміни до пункту 3.1. договору та викладено зміст цього пункту наступним чином: « 3.1. Загальна сума договору складає 474 999,79 грн., в .т. ч. ПДВ 79 166,63 грн.»

У строк до 15.04.2019 відповідач товар позивачу не поставив.

14.06.2019 року позивач надіслав на адресу відповідача претензію №2645/15 від 13.06.2019 року, в якій просив відповідача поставити товар та сплатити суму пені та штрафу, нараховані у зв`язку з порушенням строків поставки продукції на 60 днів.

На виконання умов договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Вутмарк-Україна" здійснило поставку товару на суму 480 447,04 грн., що підтверджується видатковою накладною №250602 від 25.06.2019 (а.с. 34).

Отже, поставка продукції була здійсненна відповідачем з порушенням передбачених договором строків, а саме зазначену продукцію відповідач поставив на склад позивача 26.06.2019 року, що підтверджується прибутковим ордером №ПН-0000480 від 26.06.2019 (а.с. 35).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору постачання № 20/05/43 від 28.03.2019, в частині своєчасної поставки продукції та просить суду стягнути з відповідача пеню у розмірі 34 111,74 грн. та штраф у сумі 33 631,29 грн., що і є причиною виникнення цього спору.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено наступне: зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За частиною першою статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 1.1. договору строк поставки товару становить до 15.04.2019 року.

Однак, всупереч зазначеним вимогам відповідач здійснив поставку продукції на склад позивача 26.06.2019 року, що підтверджується прибутковим ордером №ПН-0000480 від 26.06.2019.

Відтак, матеріалами справи підтверджений факт прострочення виконання зобов`язання відповідачем в частині своєчасного поставлення товару позивачу.

Виходячи з положень частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.2. договору, за порушення строків поставки продукції, визначених відповідно до пунктів 5.1, 5.5, 5.6 цього договору, та/або недопоставку продукції постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленої та/або недопоставленої продукції за кожен день прострочення, а у випадку, якщо прострочення поставки складає більше 30 днів, постачальник додатково сплачує покупцю штраф у розмірі 7% вказаної вартості. Якщо в результаті допущеного прострочення та/або недопоставки поставка продукції втратить інтерес для покупця, він має право відмовитися від прийняття продукції та вимагати відшкодування завданих збитків.

На підставі зазначеного пункту договору, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 34 111,74 грн., яка розрахована за період з 15.04.2019 року по 14.06.2019 року на суму 480 447,04 грн.

Розглянувши правомірність нарахованої суми пені, господарський суд приходить до висновку, що позивач не вірно здійснив даний розрахунок.

З матеріалів справи вбачається, що 26.06.2019 відповідачем здійснено поставку товару на суму 480 447,04 грн., що підтверджується видатковою накладною №250602 від 25.06.2019 (а.с. 34). Згідно з вказаною накладною відповідачем було поставлено наступний товар:

- лист 6мм ГПРХХ НП2 ГОСТ 6235-91 у кількості 186 кг. на суму 337 729,50 грн. без ПДВ;

- лист 5мм ГПРХХ НП2 ГОСТ 6235-91 у кількості 34,5 кг. на суму 62 643,03 грн. без ПДВ. Загальна вартість поставленого товару 480 447,04 грн. з ПДВ,

Судом встановлено, що відповідно до умов договору, з урахуванням змін внесених додатковою угодою №1 від 25.03.2019, постачальник зобов`язується поставити покупцю в передбачені даним договором строки, наступну продукцію: до 15.04.2019 лист 6мм ГПРХХ НП2 ГОСТ 6235-91 у кількості 184 кг. на суму 334 098,00 грн. без ПДВ; до 15.04.2019 лист 5мм ГПРХХ НП2 ГОСТ 6235-91 у кількості 34 кг. на суму 61 735,16 грн. без ПДВ. Загальна вартість товару 474 999,79 грн. з ПДВ, а покупець зобов`язується прийняти та оплати вказану продукцію».

Отже, 26 06.2019 відповідачем поставлено позивачу товар за кількістю та у сумі більшій ніж було узгоджено сторонами у договорі.

Враховуючи, що сторонами узгоджено відповідальність за несвоєчасну поставку товару у кількості та на суму, узгоджену договором (474 999,79 грн. з ПДВ до 15.04.2019), суд вважає неправомірним нарахуванням позивачем пені та штрафу на суму поставленого товару у розмірі 480 447,04 грн., у зв`язку з чим сума пені за прострочення виконання зобов`язання повинна складати 28 499,99 грн. (474 999,79грн. х 0,1 х 60 : 100).

Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 28 499,99 грн. пені.

В частині стягнення з відповідача 5 611,75 грн. пені слід відмовити.

Перевіривши розрахунок штрафу, судом встановлено, що сума штрафу, яка підлягає стягненню становить 33 249,99 грн.

В частині стягнення з відповідача 861,75 грн. штрафу слід відмовити.

Щодо обґрунтування кожного доказу суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232-242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Атоменергомаш" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вутмарк-Україна" про стягнення штрафних санкцій в розмір 67 743,03 грн. за Договором поставки задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вутмарк-Україна" (49000, м. Дніпро, пр.-т. Пушкіна, 40-б, ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул.. Назарівська, 3, ) в особі Відокремленого підрозділу "Атоменергомаш" (71503, м. Енергодар, Запорізька область, вул. Промислова, 52, ) пеню у розмірі 28 499,99грн., штраф у розмірі 33 249,99 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 751,05 грн., про що видати наказ.

В частині позовних вимог про стягнення пені у розмірі 5 611,75 грн. та штрафу у розмірі 861,75 грн. - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили відповідно до ст.ст.241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.01.2020

Суддя Н.Г. Назаренко