ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 січня 2020 р. Справа № 903/872/19

за позовом Приватного акціонерного товариства "Володимир-Волинське АТП - 10707", Волинська обл., м.Володимир-Волинський

до відповідача: Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, Волинська обл., м.Володимир-Волинський

про 125 728 грн. 77 коп.

Суддя Кравчук А.М.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

встановив: 05.11.2019 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява ПрАТ "Володимир-Волинське АТП - 10707" №100 від 04.11.2019 про стягнення з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради 125 728 грн. 77 коп. боргу та 1 921 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Позовна заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе згідно договорів №5 від 01.10.2014, №2 від 26.01.2015, №3 від 28.04.2015, №7 від 15.07.2015, №9 від 26.10.2015, №12 від 30.10.2017 зобов`язань щодо оплати коштів на покриття збитків та компенсації витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян.

Ухвалою суду від 08.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 ГПК України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду; у разі наявності заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідачу подати суду заяву із обґрунтуванням заперечень протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, позивачу - протягом 5 днів з дня отримання відзиву. Запропоновано позивачу подати суду відповідь на відзив не пізніше 3-х днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачу, відповідачу - заперечення на відповідь позивача протягом 3-х днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання позивачу.

Позивач ухвалу суду від 08.11.2019 отримав 15.11.2019, відповідач - 14.11.2019, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 116-117).

Строк для подання відзиву по 29.11.2019.

27.11.2019 надійшов відзив відповідача №3079 від 26.11.2019, згідно якого Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради позовні вимоги заперечує. Зазначає, що норми Бюджетного кодексу України не визнають бюджетними зобов`язаннями будь-які зобов`язання, взяті юридичними особами за кошти державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним кодексом та Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік, і, відповідно, витрати державного бюджету на покриття таких зобов`язань не можуть здійснюватися. Оскільки, у бюджеті міста Володимир-Волинський не передбачались видатки на фінансування заборгованості на компенсацію за пільгове перевезення окремих категорій громадян, передбачених Законом України «Про Державний бюджет на 2015 рік», також ст.102 Бюджетного кодексу України не передбачена можливість фінансування інших пільг з державного бюджету, тому управління не зобов`язане відшкодовувати пільги за пільгове перевезення окремих категорій громадян. Відшкодування вартості послуг перевезення, в тому числі й за попередній бюджетний період, проводиться в межах коштів, виділених на зазначені цілі на підставі наданих організацією, яка надала послуги, розрахунків та актів звіряння (а.с.121-142).

Крім того у клопотанні від 26.11.2019 №3078 відповідач просить закрити провадження у справі у зв`язку з пропуском позивачем трьохрічного строку позовної давності (а.с.118-119).

Заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не надходили.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

встановив:

Розпорядженням Волинської обласної державної адміністрації від 31.07.2006 №251 затверджено Порядок розрахунків обсягів компенсації витрат автомобільних перевізників за пільговий проїзд окремих категорій громадян для здійснення фінансування за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам, із змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Волинської обласної державної адміністрації від 21 лютого 2007 року №65.

Відповідно до п. 1, 2 вищевказаного Порядку його розроблено з метою запровадження єдиного механізму розрахунків обсягів компенсації витрат автомобільних перевізників за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Порядок застосовується для автомобільних перевізників, які на підставі відповідних договорів здійснюють пільгове перевезення автомобільним транспортом окремих категорій громадян, перелік яких затверджено статтею 51 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" та законами України на наступні роки, за рахунок та у межах обсягів відповідної субвенції з державного бюджету.

Між Управлінням соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради (замовник) та ПрАТ «Володимир-Волинське АТП-10707» (перевізник) були укладені договори:

- №5 від 01.10.2014 на покриття збитків та компенсацію витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян на міських маршрутах: №10, №1 на жовтень-грудень 2014 (а.с.42-44),

- №2 від 26.01.2015 на покриття збитків та компенсацію витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян на міських маршрутах: №10 «Дачний масив «Марс» - «Дачний масив «Сонячний», №1 «Озеро лісне»-«військове містечко» на січень-березень 2015 (а.с.39-41),

- №3 від 28.04.2015 на покриття збитків та компенсацію витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян на міських маршрутах: №10 «Дачний масив «Марс» - «Дачний масив «Сонячний», №1 «Озеро лісне» - «Військове містечко» на квітень-червень 2015 (а.с.36-38),

- №7 від 15.07.2015 на покриття збитків та компенсацію витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян на міських маршрутах: №10 «Дачний масив «Марс» - «Дачний масив «Сонячний», №1 «Озеро лісне» - «Військове містечко» на липень-вересень 2015 (а.с.33-35),

- №9 від 26.10.2015 на покриття збитків та компенсацію витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян на міських маршрутах: №10 «Дачний масив «Марс» - «Дачний масив «Сонячний», №1 «Військове містечко» - «о.Лісне» на жовтень-грудень 2015 (а.с.30-32),

- №12 від 30.10.2017 на покриття збитків та часткову компенсацію витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян на міських маршрутах: №10 «Дачний масив «Марс» - «Дачний масив «Сонячний» на жовтень-грудень 2017 (а.с.27-29).

За умовами розділу 1 вищезазначених договорів замовник здійснює фінансування коштів на покриття збитків та часткову компенсацію витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян перевізнику в межах кошторисних призначень, передбачених в міському бюджеті, а перевізник здійснює пільгове перевезення окремих категорій громадян, визначених чинним законодавством, на міських маршрутах, вказаних у договорах (згідно затвердженого графіку руху).

Додатками №1 до договорів встановлені граничні суми нарахувань компенсації, зокрема по договору №5 від 01.10.2014 117 198 грн. 00 коп., №2 від 26.01.2015 81 000 грн. 00 коп., №3 від 28.04.2015 130 000 грн. 00 коп., №7 від 15.07.2015 - 81 000 грн. 00 коп., №9 від 26.10.2015 -144 002 грн. 00 коп., №12 від 30.10.2017 -41 800 грн. 00 коп. (а.с.29, 32, 35, 38, 41, 44).

На виконання вищевказаних договорів за період з жовтня 2014 року по жовтень 2017 року позивач надав послуги пільгового перевезення окремих категорій громадян на суму 694 000 грн., що підтверджується розрахунками суми компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян на міських маршрутах м.Володимир-Волинський (а.с.45-62), актами звіряння розрахунків за надані населенню послуги затвердженого помісячного розпису асигнувань субвенції з державного бюджету, по пільговому перевезенню між Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради та ПрАТ «Володимир-Волинське АТП-10707» (а.с. 63-78).

Розрахунки подані відповідно до Порядку розрахунків обсягів компенсації витрат автомобільних перевізників за пільговий проїзд окремих категорій громадян для здійснення фінансування за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам.

Заперечення відповідача щодо правильності оформлення розрахункових та підтверджуючих документів на перерахування коштів (п.2.1.1 договору), докази виявлення контролюючими органами фактів порушення встановленого порядку перевезень пільгової категорії громадян міста (п.2.1.2 договору), в матеріалах справи відсутні.

Згідно наданих позивачем розрахунків суми компенсацій значно перевищують (майже вдвічі) встановлені договорами граничні суми нарахувань, що заявлені позивачем до стягнення.

Відповідно до п.п.2.2.4 п. 2.2 договорів замовник зобов`язується проводити оплату згідно наданих перевізником розрахунків суми на покриття збитків та компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян з урахування фактично наданих послуг, але не більше планових обсягів асигнувань, установлених помісячним розписом асигнувань та по мірі надходження субвенції з державного бюджету у місцевий.

Згідно п. 2.4.2 договорів перевізник зобов`язується подавати до 25 числа поточного місяця розрахунки суми на покриття збитків та компенсацію витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян у відповідності до затвердженого Порядку «Розрахунків обсягів компенсації витрат автомобільних перевізників за пільговий проїзд окремих категорій громадян для здійснення фінансування за рахунок коштів з субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам», затвердженого розпорядженням облдержадміністрації від 21.02.2007 року за №65.

Згідно п.3.1 договорів перерахування коштів перевізнику, виділених на покриття збитків та компенсацію витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян, здійснюється протягом 5-ти робочих днів після надходження коштів в межах бюджетних призначень.

Відповідно до п. 3.2 договорів акти звірки підписуються до 15 числа наступного за звітним місяцем.

Між відповідачем та позивачем відповідно до п. 3.2 договорів були підписані акти звіряння розрахунків за надані населенню послуги затвердженого помісячного розпису асигнувань субвенції з державного бюджету по пільговому перевезенню між управлінням праці та соціального захисту населення Володимир-Волинського міськвиконкому та ПрАТ «Володимир-Волинське АТП-10707», а саме:

від 01.10.2014, де станом на 01.10.2014 заборгованість становила 56 869 грн. 07 коп.;

від 01.11.2014, де станом на 01.11.2014 заборгованість становила 65 495 грн. 44 коп.;

від 01.12.2014, де станом на 01.12.2014 заборгованість становила 49 169 грн. 86 коп.;

від 01.01.2015, де станом на 01.01.2015 заборгованість становила 34 198 грн. 00 коп.;

від 01.02.2015, де станом на 01.02.2015 заборгованість становила 28 110 грн. 31 коп.;

від 01.03.2015, де станом на 01.03.2015 заборгованість становила 52 301 грн. 62 коп.;

від 01.04.2015, де станом на 01.04.2015 заборгованість становила 53 638 грн. 16 коп.;

від 01.05.2015, де станом на 01.05.2015 заборгованість становила 53 638 грн. 16 коп.;

від 01.06.2015, де станом на 01.06.2015 заборгованість становила 104 647 грн. 65 коп.;

від 01.07.2015, де станом на 01.07.2015 заборгованість становила 127 224 грн. 75 коп.;

від 01.08.2015, де станом на 01.08.2015 заборгованість становила 170 131 грн. 73 коп.;

від 01.09.2015, де станом на 01.09.2015 заборгованість становила 188 749 грн. 07 коп.;

від 01.10.2015, де станом на 01.10.2015 заборгованість становила 219 587 грн. 07 коп.;

від 01.11.2015, де станом на 01.11.2015 заборгованість становила 104 841 грн. 90 коп.;

від 01.12.2015, де станом на 01.12.2015 заборгованість становила 93 607 грн. 88 коп.;

від 01.01.2016 де станом на 01.01.2016 заборгованість становила 115 928 грн. 77 коп. (а.с. 63-78).

Пунктами 5.2 договорів передбачено, що:

договір №5 вступає в силу з 01.10.2014 і діє до 31.12.2014;

договір №2 вступає в силу з 01.01.2015 і діє до 31.03.2015;

договір №3 вступає в силу з 01.04.2015 і діє до 30.06.2015;

договір №7 вступає в силу з 01.07.2015 і діє до 30.09.2015;

договір №9 вступає в силу з 01.10.2015 і діє до 31.12.2015;

договір №12 вступає в силу з 01.10.2017 і діє до 31.12.2017.

Відповідач в порушення умов договорів відшкодування пільг з послуг пільгового перевезення окремих категорій громадян здійснював частково на суму 349 351 грн. 26 коп., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.83-102), заключними виписками банку за період з 16.11.2017 по 16.11.2017 та з 15.12.2017 по 15.12.2017 (а.с.103-104) та актом звірки розрахунків, підписаним обома сторонами, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість в сумі 125 728 грн. 77 коп. (а.с.79-82).

У зв`язку з наявним боргом ПрАТ «Володимир-Волинське АТП-10707» неодноразово зверталося до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради з претензіями щодо виконання умов договорів та погашення заборгованості №57 від 29.03.2016, №62 від 31.03.2016, №40 від 13.03.2017, №№31 від 02.03.2018, №105 від 25.07.2018, №168 від 10.12.2018 та №82 від 19.06.2018 (а.с.105, 107-108, 110, 112-113, 115).

У відповідях на претензії позивача №751 від 12.04.2016, №988 від 07.04.2017, №902/1.17/2-18 від 05.04.2018 та №3897 від 14.12.2018 відповідач визнає, що за Управлінням рахується заборгованість перед позивачем та інформує, що Управлінням було подано бюджетний запит щодо виділення додаткових коштів та звернення до міського голови щодо виділення додаткових коштів на покриття боргу минулих років та внесення відповідних змін до Програми соціального захисту населення міста на 2018- 2020 роки (а.с. 106, 109, 111, 114).

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Згідно із статтею 19 вказаного Закону встановлено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно із ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Договори не були предметом судового розгляду, докази визнання їх недійсними, розірвання чи зміну умов в матеріалах справи відсутні, отже є чинними на день розгляду справи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст.ст. 526, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Позивач у справі - ПрАТ «Володимир-Волинське АТП 10707» є перевізником, який надає послуги з перевезення пасажирів на підставі ліцензії Міністерства транспорту та зв`язку України серії АГ №588970 від 25.05.2011 (а.с.16), а також, на підставі укладених з відповідачем договорів здійснює пільгове перевезення окремих категорій громадян, які мають право на пільги.

Згідно ч. 2 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Вказані норми законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов`язок перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем належним чином виконуються обов`язки щодо пільгового перевезення окремих категорій громадян.

Відповідач оплату витрат позивача, пов`язаних із наданням пільг, не провів, у зв`язку з чим його заборгованість становить 125 728 грн. 77 коп.

Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч. 1-4 ст. 48 Бюджетного кодексу України.

Згідно з підпунктом «ґ» пункту 3 статті 91 Бюджетного кодексу України до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

За умовами пункту 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 року № 117, підприємства та організації, які надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою 2-пільга.

Позивачем були надані відповідачу розрахунки суми компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян на міських маршрутах м.Володимир-Волинський та акти звіряння розрахунків за надані населенню послуги (а.с.45-78).

Тобто, доводи відповідача щодо неможливості виплати позивачу компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян зводяться до відсутності бюджетних асигнувань для таких виплат.

Судом не прийняті вказані доводи з огляду на таке:

Згідно із ч. 1, 4 ст.37 ЗУ "Про автомобільний транспорт" пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Законодавством не визначено залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов`язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.

Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

За приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі Кечко проти України (заява № 63134/00) Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відповідно до п.5 оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/374/2013 від 18.02.2013 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Враховуючи викладене, доводи відповідача, наведені у відзиві, не приймаються судом до уваги та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку відшкодувати понесені позивачем витрати на оплату послуг пільгового перевезення окремих категорій громадян. Транспортні послуги на пільгових умовах позивачем надано не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього, а тому уповноважений державою орган - відповідач у справі в силу закону має відшкодувати понесені позивачем витрати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.03.2018 у справі № 904/6252/17, від 02.05.2018 у справі №902/445/17, від 05.04.2018 у справі № 922/2239/17.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

У рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідач розрахунки та акти звіряння з сумою видатків не оспорив, акт звірки розрахунків підписав, проте оплату не здійснив.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч. 3 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Тобто, боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Заборгованість Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради складає 125 728 грн. 77 коп., підтверджується матеріалами справи та підлягає до стягнення.

При вирішенні спору судом врахована правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду від 13.04.2018 у справі №908/985/17, від 14.02.2018 у справі № 921/177/17-г/14, Вищого господарського суду України від 12.04.2017 у справі № 927/1039/16, Рівненського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 року у справі № 903/237/17, від 27.06.2017 у справі №903/238/17, від 18.07.2017 у справі №903/344/17.

Твердження відповідача щодо пропуску позивачем трьохрічного строку позовної давності спростовується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звертався до відповідача з претензіями №57 від 29.03.2016, №62 від 31.03.2016, №40 від 13.03.2017, №31 від 02.03.2018, №105 від 25.07.2018, №168 від 10.12.2018, №82 від 19.06.2018, у яких вимагав виконати зобов`язання за договорами та сплатити борг (а.с.105, 107-108, 110, 112-113, 115).

Відповідач листами №751 від 12.04.2016, №988 від 07.04.2017, №902/1.17/2-18 від 05.04.2018, №3897 від 14.12.2018 визнавав свій борг та повідомляв позивача про відсутність коштів в державному бюджеті на погашення дебіторської заборгованості по субвенції на надання гарантованих державою пільг у 2015-2016 роках (а.с.106, 109, 111, 114).

Також станом на 31.12.2018 сума боргу погоджена сторонами у акті звірки розрахунків (а.с.79-82).

Суд звертає увагу на те, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справі №911/3685/17 та від 10.09.2019 у справі №916/2403/18.

Акт звіряння може бути доказом на підтвердження обставин, зокрема наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звіряння розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Підписання акту звіряння, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Відповідно до частини 7 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі - бухгалтер), зокрема, забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Отже, відповідно до вимог Закону бухгалтер, який підписав акт звіряння, має такі повноваження в межах здійснення ним бухгалтерського обліку та посадових обов`язків. Аналогічний правовий висновок викладено постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у №910/1389/18 та від 10.09.2019 у справі №916/2403/18.

Верховний Суд у постанові від 09.07.2019 №903/849/17 зазначає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням відповідачем дій, які свідчать про визнання ним наявності боргу перед позивачем а саме: підписанням з постачальником акту звірки взаємних розрахунків, частковою сплатою боргу.

Таким чином позивач в межах строку позовної давності звернувся з даним позовом до господарського суду, у зв`язку з чим клопотання відповідача про застосування строків позовної давності №3078 від 26.11.2019 не підлягає задоволенню.

Оскільки спір до суду доведено з вини відповідача, судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України слід покласти на нього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради (Волинська область, м.Володимир-Волинський, вул. Івана Франка, 8, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Володимир-Волинське АТП-10707» (м. Володимир-Волинський, вул. Ковельська, 181, ) 125 728 грн. 77 коп. відшкодування вартості послуг, наданих пільговій категорії населення, 1 921 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору, а всього: 127 649 грн. 77 коп. (сто двадцять сім тисяч шістсот сорок дев`ять грн. 77 коп.).

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до

Північно-західного апеляційного господарського суду

відповідно до ст. ст. 255, 256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя А. М. Кравчук