Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/1091/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Пеньківській О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Єгоров В.С., довіреність №14-183 від 13.05.19;

від відповідача: Приведьон В.М., довіреність №453 від 12.11.19;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м.Київ)

до Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради (смт.Озерне Житомирського району Житомирської області)

про стягнення 240483,60грн

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради 240483,60грн заборгованості, з яких: 183689,35грн пені, 16776,42грн 3% річних та 40017,83грн інфляційних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем умов договору №4161/16-ТЕ-10 постачання природного газу від 21.12.15 в частині оплати природного газу, отриманого в період з січня 2016 по квітень 2016 року.

Ухвалою господарського суду від 17.10.19 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

05.11.19 на адресу суду від Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки станом на 30.11.16 (включно) відповідачем здійснено часткову оплату за договором №4161/16-ТЕ-10 від 21.12.15 у розмірі 1763315,35грн, залишок боргу у сумі 545755,00грн погашено 16.12.16, тому нараховані штрафні санкції на суму боргу, яка була погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (тобто до 30.11.16), підлягають списанню. Також зазначив, що між сторонами були укладені (підписані) спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, що свідчить про згоду АТ "НАК "Нафтогаз України" здійснити розрахунки відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 (зі змінами), і тим самим погодився зі зміною порядку та строків проведення розрахунків за наданий газ за договором №4161/16-ТЕ-10 від 21.12.15, однак під час нарахування пені, 3 % річних та інфляційних за зобов`язаннями березня 2016 року та квітня 2016 року позивач не врахував підписані та оплачені спільні протокольні рішення. Також відповідач у відзиві просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та стягнути з позивача судові витрати у розмірі 15000,00грн (а.с.89-94).

18.11.19 на адресу суду від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач не погодився з доводами відповідача; звернув увагу на те, що посилання відповідача на ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є неправомірним і необґрунтованим, оскільки відповідачем не доведено включення його до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Крім того, положення вказаного Закону не підлягають застосування до спірних правовідносин, оскільки відповідачем було здійснено оплату за природний газ у повному обсязі вже після 30.11.16, тобто після набрання цим Законом чинності (а.с.110-114).

21.11.19 на адресу суду від Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач виклав свої пояснення та заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив доводів і мотиви їх невизнання (а.с.128-129).

Ухвалою суду від 10.12.19 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.01.20.

27.12.19 до суду відповідачем подано заяву від 24.12.19 №591 з додатками про розподіл понесених судових витрат відповідно до вимог ст.129 ГПК України (а.с.138-140).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позовну заперечив з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що 21.12.15 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник, позивач) та Комунальним підприємством "Озерне" Новогуйвинської селищної ради (споживач, відповідач) укладено договір №4161/16-ТЕ-10 постачання природного газу (а.с.17-23).

Пунктом 1.1 договору сторони передбачили, що постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами (п.1.2 договору).

За умовами п.3.1 договору, постачальник передає споживачу газ у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему.

Право власності на газ переходить від постачальника до споживача в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ споживач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.

Пунктом 3.4. договору сторонами погоджено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставку, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

У пункті 3.5. договору зазначено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач зобов`язується надати постачальнику:

- завірену копію акта про фактичний обсяг розподіленого/протранспортованого за цим договором природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором ГРМ/ГТС; у разі надання технічного акту на загальний обсяг розподіленого/протранспортованого природного газу, споживач надає детальну розбивку газу за категоріями (в т.ч. за цим договором) за власним підписом;

- підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість.

Постачальник не пізніше 8-го числа повертає споживачу один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно з п.6.1 даного договору, оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Додатковою угодою №3 від 15.03.16 до договору постачання природного газу від 21.12.15 №4161/16-ТЕ-10 сторони передбачили в пункт 6.1 договору додати останній абзац наступного змісту: "Сторони погодили, що з урахуванням п.11.3 цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, крім того, підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.05 №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не змінює строків, термінів та умов розрахунків за цим договором, не звільняє споживача від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором , включаючи, але не обмежуючись обов`язком споживача сплатити на користь постачальника неустойку (штраф, пеню), платежі відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України" (а.с.30).

На виконання умов договору №4161/16-ТЕ-10 постачання природного газу в період: січень - квітень 2016 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 2309070,35грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.16 на суму 952333,16грн, від 29.02.16 на суму 643625,58грн, від 31.03.16 на суму 637083,11грн, від 30.04.16 на суму 76028,50грн, які підписано та скріплено печатками сторін (а.с.38-41).

В свою чергу відповідач свої зобов`язання з оплати отриманого природного газу в період січень-квітень 2016 року виконав у повному обсязі, сплативши позивачу всю суму заборгованості, однак при цьому порушив встановлені договором строки для оплати, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом про стягнення з відповідача за період з 16.02.16 по 15.12.16 пені у сумі 183689,35грн, 3 % річних за цей же період у розмірі 16776,42грн, а також 40017,83грн інфляційних.

В обґрунтування своїх вимог, позивач надав розрахунок позовних вимог, в якому відображено дати надходження від відповідача платежів та хронологію їх зарахування позивачем в рахунок погашення заборгованості. Згідно даним розрахунком, відповідач здійснив повну оплату за природний газ за вказаний період, основний борг відсутній, остаточне погашення здійснено 16.12.16 (а.с.43).

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.13, ч.1, 2 ст.14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Статтями 11, 509 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору є договір.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічний припис містить п.п.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина 2 статті 193 Господарського кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з ст.549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Вирішуючи даний спір, суд враховує положення ст.12 Господарського кодексу України, у якій визначено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного та соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Зокрема, засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Із змісту пункту 1.2 укладеного постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.

Матеріалами справи стверджується, що 24.10.12 Житомирською обласною державною адміністрацією видано Комунальному підприємству "Озерне" Новогуйвинської селищної ради ліцензію (рішення про видачу ліцензії №363) на виробництво теплової енергії та ліцензію на постачання теплової енергії. Строк дії ліцензій встановлено з 16.10.12 до 16.10.17 (а.с.96-97).

Відповідно до листа Житомирської обласної державної адміністрації від 11.01.18 №04.1-65, ліцензії, видані Комунальному підприємству "Озерне" Новогуйвинської селищної ради на виробництво теплової енергії та постачання теплової енергії, продовжують діяти та є безстроковими згідно п.6 ст21 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" (а.с.98).

Отже, відповідач, крім іншого, є суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана, зокрема, із виробництвом теплової енергії.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.16 (далі за текстом Закон), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів ст.1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Частина 3 статті 7 Закону окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, та передбачає, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Слід зазначити, що висновки щодо застосування ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" викладені Верховним Судом у постановах від 29.01.18 №904/10745/16, 07.02.18 №927/1152/16, 14.02.18 №908/3211/16, 22.02.18 №922/4355/14, 22.03.18 №914/123/17, 23.07.18 №904/10294/17.

Верховний Суд в наведених постановах, забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, зокрема, частини третьої статті 7 Закону від 03.10.2016 року № 1730-VIII, висловив наступну позицію, що частина третя статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.10.16 є нормою прямої дії. При цьому застосування її приписів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Отже, для правильного застосування положень Закону від 03.10.16, судами повинно бути встановлено, відбулося чи не відбулося погашення основної заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом від 03.10.16, а саме до 30.11.16.

Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Законом від 03.10.16, тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення доказ включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цього Закону, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати на підставі частини третьої статті 7 Закону від 03.10.2016 року № 1730-VIII.

За вищевикладених обставин, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що обов`язковою умовою для списання штрафних санкцій на суму боргу, яка була погашена до 30.11.16 та для можливості застосування Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є необхідність включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Приписами ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді даної справи судом встановлено, що Комунальне підприємство "Озерне" Новогуйвинської селищної ради є ліцензіатом у сфері теплопостачання, природний газ був поставлений відповідачу в період січень-квітень 2016 року для виробництва теплової енергії.

При цьому заборгованість в загальному розмірі 1763315,35грн, а саме: за січень 2016 року у розмірі 952333,16грн, на яку нараховані заявлені до стягнення пеня, 3% річних та інфляційні, сплачувалась відповідачем з незначним простроченням та остаточно була погашена 21.04.16; заборгованість за лютий 2016 року у розмірі 643325,58грн остаточно погашена 23.05.16, заборгованість за березень 2016 року у розмірі 637083,11грн частково погашена на суму 167356,61грн 24.06.16, що підтверджується випискою по рахунку відповідача та розрахунком позовних вимог.

Отже, заборгованість Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради на суму 1763315,35грн, погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.10.16, тобто до 30.11.16.

За викладених обставин та норм закону на таку заборгованість не нараховується неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, а нараховані підлягають списанню.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних, нарахованих на заборгованість у розмірі 1763315,35грн, яка виникла в період січень-частково березень 2016 року безпідставні та задоволенню не підлягають.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних на суму боргу 545755,00грн (за березень - 469726,50грн, за квітень 2016 - 76028,50грн), суд зазначає наступне.

Матеріали справи містять ряд протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, підписаних Головним управлінням Державної казначейської служби України у Житомирській області, Департаментом фінансів Житомирської обласної державної адміністрації, Управлінням праці та соціального захисту населення Житомирської районної державної адміністрації, Комунальним підприємством "Озерне" Новогуйвинської селищної ради та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з метою погашення заборгованості за природний газ, поставлений у 2016 році за договором від 21.12.15 №4161/16-ТЕ-10 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 № 20 із відповідними змінами (а.с.44-68).

Предметом спільних протокольних рішень є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, а саме:

- від 15.03.16 №839 на суму 653140,00грн. Сплачено 29.03.16 у сумі 653140,00грн, призначення платежу - постанова уряду № 20 від 11.01.2005, спільне протокольне рішення № 618, за природний газ у 2016 році за договором від 21.12.15 року №4161/16-ТЕ-10 (а.с.70);

- від 13.04.16 №1142 на суму 257022,00грн. Сплачено 21.04.16 у сумі 257022,00грн, призначення платежу - постанова уряду № 20 від 11.01.2005, спільне протокольне рішення № 1142, за природний газ у 2016 році за договором від 21.12.15 року №4161/16-ТЕ-10 (а.с.73);

- від 13.05.16 №1423 на суму 51048,00грн. Сплачено 23.05.16 у сумі 51048,00грн, призначення платежу - постанова уряду № 20 від 11.01.2005, спільне протокольне рішення №1423, за природний газу 2016 році за договором від 21.12.15 року №4161/16-ТЕ-10 (а.с.76);

- від 13.05.16 №1424 на суму 222000,00грн. Сплачено 23.05.16 у сумі 222000,00грн, призначення платежу - постанова уряду № 20 від 11.01.2005, спільне протокольне рішення №1424, за природний газу 2016 році за договором від 21.12.15 року №4161/16-ТЕ-10 (а.с.77);

- від 02.12.16 №3016 на суму 545755,00грн. Сплачено 16.12.16 у сумі 545755,00грн, призначення платежу - постанова уряду № 20 від 11.01.2005, спільне протокольне рішення № 3016, за природний газ у 2016 році за договором від 21.12.15 року №4161/16-ТЕ-10 (а.с.81).

Необхідно відзначити, що одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні. Таке регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (далі - Порядок, в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 7 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, для проведення розрахунків відповідно до цього Порядку всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства, крім енергопостачальних компаній, Державного підприємства "Енергоринок", які проводять розрахунки за спожиту електроенергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку. Розрахункове обслуговування цих рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та суб`єктами підприємницької діяльності. Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Зі змісту зазначеного Порядку вбачається, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (надалі - ПЕК), визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто, держава офіційно визнає неможливість підприємств ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регульованого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить і Порядок від 11.01.2005 № 20.

Незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти, як то Постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

Таким чином, підписавши зазначені спільні протокольні рішення, зокрема, рішення №3019 від 02.12.16 на суму 545755,00грн сторони погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків. (Аналогічний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.19 у справі №924/296/18 та в постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.19 у справі №908/885/18).

При цьому, для застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, які діяли на момент розгляду справи.

Отже, підставою застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №904/1858/16, від 12.06.2018 у справі №922/1010/16, від 28.11.2018 у справі № 927/370/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 18.06.2019 у справі № 914/891/16.

Частина взаєморозрахунків за придбаний природний газ, зокрема у розмірі 545755,00грн була здійснена не власними коштами відповідача, а через процедуру встановлену постановами Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 та від 04.03.2002 №256, якою передбачено, що пільги та субсидії не є коштами суб`єкта господарювання та автоматично перераховуються із спеціальних рахунків, у випадку їх надходження, на рахунки позивача.

Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, сторони по справі фактично погодилися, що залишок оплати наданих за договором послуг підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі кожного такого спільного протокольного рішення, тобто тим самим змінили порядок і строки проведення розрахунків за поставлений природний газ за цим договором, а також і відповідальність за порушення цих строків.

Матеріали справи не містять, а позивачем не наведено доказів на підтвердження наявності суми боргу, яка була б несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів, а наведений позивачем розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних не відповідає встановленим обставинам справи.

Частина 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст.76-79 ГПК України).

Приписами ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи відсутність факту порушення відповідачем грошового зобов`язання за договором №4161/16-ТЕ-10 постачання природного газу від 21.12.15, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши заяву КП "Озерне" Новогуйвинської селищної ради про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00грн, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч.2 ст.16 ГПК України).

Згідно ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Так, у матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого 23.02.15 Приведьону Віталію Миколайовичу №23/2 та копія довіреності від 12.11.19 №453, виданої Комунальним підприємством "Озерне" Новогуйвинської селищної ради адвокату - Приведьону В.М. (а.с.122-123).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу, представником відповідача надано укладений 01.11.19 між Приведьоном Віталієм Миколайовичем (адвокат) та Комунальним підприємством "Озерне" Новогуйвинської селищної ради (клієнт) договір про надання правової допомоги №11 (а.с. 105-106).

Відповідно до п.п.1.1 предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

За умовами п.2.1.2 договору адвокат зобов`язується представляти права і законні інтереси клієнта та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами договору з усіма правами представника, які передбачені Цивільним процесуальним кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Розділом 4 договору сторони визначили, що на визначення розміру гонорару Адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правничих послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару. Гонорар адвоката та компенсація витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору.

01.11.19 між клієнтом та адвокатом укладено додаткову угоду №2 до договору про надання правничої допомоги №11 від 01.11.19 відповідно до якої сторони домовились про надання адвокатом наступної правової допомоги: аналіз законодавства, судової практики, підготовки та надання документів, прийняття участі в засіданнях суду, як представник клієнта по справі №906/1091/19 за позовною заявою Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", а також визначили розмір гонорару, який становить 15000,00грн (а.с.107).

23.12.19 адвокатом складено детальний опис та розрахунок наданих послуг (робіт), згідно договору про надання правничої допомоги №11 від 01.11.19 та додаткової угоди №2 від 01.11.19, в якому визначено перелік робіт їх вартість та робочий час, затрачений адвокатом (а.с.139).

Факт оплати витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 15000,00грн підтверджено платіжним дорученням №630 від 24.12.19 в призначенні платежу якого вказано "за адвокатські послуги згідно договору №11 від 01.11.19 про надання правової допомоги; додаткової угоди №2 від 01.11.19, справа №906/1091/19 (а.с.140).

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у ст.126 ГПК України та у ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Оцінюючи надані докази, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що усі документи представником відповідача подавалися у строки визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Впродовж розгляду справи представником відповідача подавалися докази, а також відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, заява на ознайомлення з матеріалами справи, на підготовку яких останнім було витрачено достатньо часу.

Судом враховано, що на усіх судових засіданнях адвокат Приведьон В.М. був присутній, що свідчить про те, що останній виконав роботи відображені у детальному описі та розрахунку наданих послуг.

Розглядаючи заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, судом враховано, що у відповідності до статті 126 ГПК України, обов`язок доведення неспіврозмірності судових витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Представник АТ "НАК "Нафтогаз України" у судовому засіданні 14.01.20 усно заявив клопотання про зменшення судових витрат.

Як на підставу зменшення судових витрат представник позивача зазначав про відсутність доказів фактичного здійснення учасником справи витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00грн, а також звернув увагу, що відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив підписані не адвокатом, а начальником КП "Озерне" Фофановим В.М.

Суд критично ставиться до таких посилань, оскільки, як зазначено вище в матеріалах справи наявне платіжне доручення на суму 15000,00грн, в якому міститься посилання на договір, згідно якого адвокат Приведьон В.М. надає послуги для КП "Озерне" Новогуйвинської селищної ради по справі №906/1091/19, а підписання відзиву на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив безпосередньо керівником комунального підприємства не спростовує факту та обсягу виконаних адвокатом робіт на підставі договору №11 про надання правничої допомоги від 01.11.19 та додаткової угоди №2 договору №11 про надання правничої допомоги від 01.11.19.

Враховуючи те, що представником позивача не зазначено жодних обставин та не надано жодних доказів, які б вказували на завищення або необ`єктивність судових витрат понесених відповідачем при розгляді справи №906/1091/19 суд, розподіляючи витрати, понесені КП "Озерне" Новогуйвинської селищної ради на професійну правничу допомогу адвоката, приходить до висновку, що розмір судових витрат у розмірі 15000,00грн є доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Водночас, при вирішенні питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, судом враховано факт відмови у позові, а тому, враховуючи норми ст.126, ст.129 ГПК України, витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 15000,00грн підлягають стягненню з позивача.

З огляду на приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на оплату судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради відмовити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6, )

на користь Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради (12443, Житомирська область, Житомирський район, смт.Озерне, вул.Авіаційна, 57, ) 15000,00грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 17.01.20

Суддя Соловей Л.А.