ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

02 січня 2020 року Справа № 926/2144/19

За позовом Регіонального відділення фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях

до Приватного акціонерного товариства "Чернівецький цегельний завод №1"

про стягнення 3076,00 грн вартості втраченого обладнання

Суддя Тинок О.С.

Секретар судового засідання Марущак Л.В.

Представники:

від позивача - Сопко С.П.

від відповідача - Раздорський Р.А.

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Чернівецький цегельний завод № 1" про стягнення 3076,00 грн вартості втраченого обладнання, яке було передано на зберігання відповідно до договору №1-12 від 25.10.2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору про безоплатне зберігання державного майна №1-12 від 25.10.2012 року в частині забезпечення схоронності переданого йому обладнання, внаслідок чого заподіяні збитки від втрати такого обладнання становлять 3076,00 грн, що змусило позивача звернутися до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року позовну заяву Регіонального відділення фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях до Приватного акціонерного товариства "Чернівецький цегельний завод №1" про стягнення 3076,00 грн вартості втраченого обладнання, яке було передано на зберігання відповідно до договору №1-12 від 25.10.2012 року, яка надійшла до Господарського суду Чернівецької області 17 вересня 2019 року за вх. №2144, залишив без руху. Також даною ухвалою судом було встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви у десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

27 вересня 2019 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Провадження у справі відкрито ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 30 вересня 2019 року, якою встановлено, що дану справу слід розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, яке призначив на 15 жовтня 2019 року.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2019 року відкладено підготовче засідання на 28 жовтня 2019 року.

22 жовтня 2019 року відповідачем подано заяву про надання йому додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву та відкладення судового засідання на іншу дату.

Ухвалою від 28 жовтня 2019 року суд відклав підготовче засідання на 18 листопада 2019 року, поновив відповідачу пропущений процесуальний строк, встановлений на подання відзиву на позовну заяву.

18 листопада 2019 року, до початку судового засідання, представником відповідача подано через канцелярію суду відзив на позовну заяву та докази його надіслання позивачу, в якому останній вважає, що позовні вимоги є надуманими, не підтвердженими, безпідставними та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

В обґрунтування поданого відзиву відповідач надав суду акт від 18.03.2013 року, складений комісією Приватного акціонерного товариства "Чернівецький цегельний завод №1", про те, що у зв`язку з постійним підтопленням ґрунтовими водами сховища №96042 на герметичних клапанах ГК-РК-200 та ГК-300 виявлено ознаки корозії, дані клапани несправні, потребують ремонту, тому для їх подальшого збереження (схоронності) комісією прийнято рішення демонтувати їх, перемістити та зберігати в складському приміщенні овочесховища на території підприємства.

Одночасно представником відповідача подано суду клопотання про витребування у позивача оригіналів письмових документів для огляду їх в судовому засіданні, а саме: свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.02.2012 року, договору про безоплатне зберігання державного майна №1-12 від 25.10.2012 року, акту приймання передачі від 25.10.2012 року, облікової картки на паспорт сховища №96042, акту технічної інвентаризації захисної споруди цивільного захисту - сховища №96042 від 19.02.2010 року, акту технічної інвентаризації захисної споруди цивільного захисту - сховища №96042 від 28.08.2018 року, протоколу засідання робочої групи з підготовки пропозицій щодо передачі захисних споруд цивільного захисту №2 від 06.03.2019 року.

Ухвалою від 18 листопада 2019 року суд відклав підготовче засідання на 02 грудня 2019 року та зобов`язав позивача надати суду для огляду оригінали вищевказаних документів.

В підготовчому засіданні 02 грудня 2019 року судом оглянуто оригінали копій документів, витребуваних судом у позивача, і встановлено, що копії відповідають їх оригіналам.

Також представником позивача під час судового засідання 02 грудня 2019 року надано суду відповідь на відзив, в якій останній вважає відзив необґрунтованим та безпідставним, оскільки доводи, зазначені в ньому, ґрунтуються на припущеннях, які нічим не підтверджені.

Ухвалою від 02 грудня 2019 року суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті на 18 грудня 2019 року.

18 грудня 2019 року, до початку судового засідання, Приватним акціонерним товариством «Чернівецький цегельний завод №1» подано через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю директора прибути в судове засідання через хворобу.

Представник позивача 18 грудня 2019 року також подав через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю останнього прибути в судове засідання через термінове та незаплановане відрядження за межі Чернівецької області.

Ухвалою від 18 грудня 2019 року суд відклав розгляд справи по суті на 02 січня 2020 року.

02 січня 2020 року відповідачем надано суду заперечення на відповідь на відзив, в яких останній зазначає, що обставини, викладені позивачем у відповіді на відзив, не відповідають дійсності, а також просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судовому засіданні 02 січня 2020 року представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, а представник відповідача просив відмовити у їх задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, заслухавши представників сторін, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

06 березня 2019 року Фондом державного майна України наказом №231 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України», утворено регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття регіональне відділення Фонду державного майна по Івано-Франківській області, регіональне відділення по Чернівецькій області, регіональне відділення Фонду державного майна по Тернопільській області.

Відповідно до п. 2 даного наказу регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях є правонаступником майна, прав та обов`язків регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській області, регіонального відділення по Чернівецькій області, регіонального відділення Фонду державного майна по Тернопільській області.

Наказом Фонду державного майна України від 14.03.2019 року №255 затверджено Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях.

Наказом Фонду державного майна України від 11.06.2019 року №555 затверджено зміни до Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях.

В Реєстрі державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, обліковується об`єкт державної власності - сховище №96042 (м. Чернівці, вул. Зелена, 3), який у процесі приватизації не увійшов до статутного капіталу ВАТ „Чернівецький цегельний завод №1", а на сьогодні Приватне акціонерне товариство, однак залишився перебувати на його балансі.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.02.2012 року №94/3 регіональному відділенню ФДМУ по Чернівецькій області видане свідоцтво від 17.02.2012 року про право власності на нерухоме майно - приміщення І - XI в будівлі літ. А (сховище №96042) загальною площею 145,80 кв.м., що розташована за адресою: Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Зелена,3.

25 жовтня 2012 року між регіональним відділенням ФДМУ по Чернівецькій області, як органом управління, та Відкритим акціонерним товариством „Чернівецький цегельний завод №1", як зберігачем, укладено договір №1-12 про безоплатне зберігання державного майна - сховища №96042 та його обладнання (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орган управління передає, а зберігач приймає на себе зобов`язання щодо зберігання майна, а саме: сховище №96042, його обладнання: фільтровентиляційний агрегат - 49 (ФВА-49) - 1шт, уніфікована захисна секція-8 (УЗС-8) - 1шт., малогабаритна захисна секція-8 (МЗС-8) - 2шт., гермоклапан ГК-РК 200 - 4шт., гермоклапан ГК-300 - 1шт., фільтр-поглинач-100 (ФП-100) - 3 шт., що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Зелена, 3 та не ввійшло до статутного фонду ВАТ «Чернівецький цегельний завод №1» в процесі приватизації, але обліковується на його балансі, протягом строку дії цього договору.

В акті приймання-передачі від 25.10.2012 року, що є невід`ємною частиною договору продубльовано кількісний склад інженерно-технічного та спеціального обладнання, яке передано на зберігання ВАТ «Чернівецький цегельний завод №1» разом із захисною спорудою цивільного захисту.

Згідно з п. 2.1.2., п. 2.1.3., 2.1.4. та п. 2.1.8. договору зберігач зобов`язався: вживати всіх необхідних заходів для забезпечення зберігання та утримання майна протягом строку зберігання та підтримки його у постійній готовності до використання за призначенням, згідно з вимогами нормативних документів; нести відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна, переданого на зберігання зберігачеві, відповідно до цього договору та чинного законодавства України, з моменту отримання майна від органу управління до моменту його повернення; не допускати використання переданого йому органом управління майна як заставу, продавати або відчужувати їх іншим способом; повернути майно органу управління за першою вимогою останнього (в письмовій формі), навіть якщо передбачений договором строк не закінчився; майно має бути повернуто у такому стані, в якому воно було прийнято на зберігання з урахуванням його нормативного зносу передбаченому для даного виду майна, що відповідає вимогам нормативно-правових актів.

Зазначений договір, відповідно до п.п. 7.1., 7.2. вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін, а також погодження уповноваженими державними органами та закінчується 24.10.2017 року.

Відповідно до п. 7.3. договору закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення.

Відповідно до п. 4.2. договору зберігач несе відповідальність за збереження, утримання і цілісність майна з моменту передачі майна на зберігання і до моменту його повернення органу управління. У разі втрати (нестачі) або пошкодження майна (його частини), яке передане на зберігання, зберігач повинен відшкодовувати органу управління всі пов`язані з цим збитки та відновити стан майна для подальшого належного використання за цільовим призначенням.

Так, 24 жовтня 2017 року припинив дію договір про безоплатне зберігання державного майна від 25.10.2012 року №1-12, у зв`язку із закінченням терміну на який він укладався.

Однак, не зважаючи на те, що вищевказаний договір зберігання припинив свою дію, ПАТ „Чернівецький цегельний завод №1" залишився балансоутримувачем об`єкта державної власності - захисної споруди цивільного захисту - сховища №96042 (м. Чернівці, вул. Зелена, 3).

При цьому, державне майно - сховище №96042 та його обладнання за актом приймання- передачі органу управління передано не було.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», об`єктами управління державної власності, серед іншого, є державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів.

Абз. 31 п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про Фонд державного майна України» передбачає, що Фонд державного майна України та його регіональні відділення у сфері приватизації державного майна приймають рішення про подальше використання державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських організацій.

Відповідно до п. 1.3 Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 р. №908/68 (надалі - Положення), управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, полягає у виборі та забезпеченні уповноваженим органом (державні органи приватизації) способу та умов подальшого використання майна у межах чинного законодавства відповідно до такого принципу, як забезпечення ефективності використання та збереження державного майна, здійснення заходів контролю.

Згідно ч. 2, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства та у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, - з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 8 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України утримання захисних споруд цивільного захисту у готовності до використання за призначенням здійснюється суб`єктами господарювання, на балансі яких вони перебувають (у тому числі споруд, що не увійшли до їх статутних капіталів у процесі приватизації (корпоратизації), за рахунок власних коштів.

Відповідно до Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 року №138, утримання фонду захисних споруд у готовності до використання за призначенням здійснюється їх балансоутримувачами (п. 9); балансоутримувач забезпечує утримання захисних споруд, конструкцій і обладнання, а також підтримання їх у стані, необхідному для проведення їх у готовність до використання за призначенням у строк, визначений паспортом захисної споруди, але не більше 12 годин (п. 10).

З урахуванням наведених правових норм слідує, що обов`язок збереження державного майна, що не увійшло до статутного фонду в процесі приватизації, виник у відповідача на підставі закону.

Враховуючи наведене, відповідач, як балансоутримувач захисної споруди цивільного захисту - сховища, несе відповідальність за використання та утримання у належному стані зазначеного сховища та його складових частин (обладнання).

З метою виконання доручень засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 30.03.2018, Фонду державного майна України від 21.05.2018 № К/21, робочою групою за участю представників Управління ДСНС України у Чернівецькій області, Управління цивільного захисту населення Чернівецької ОДА, Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Чернівецької міської ради, Регіонального відділення ФДМУ по Чернівецькій області 28.08.2018 року здійснено оцінку стану готовності до використання за призначенням захисної споруди цивільного захисту - сховища №96042 (вул. Зелена, 3, м. Чернівці), яке у процесі приватизації не увійшло до статутного капіталу ВАТ «Чернівецький цегельний завод №1».

За результатами опрацювання даних облікових документів, технічного паспорту ЗСЦЗ, акту оцінки стану готовності ЗСЦЗ від 28.08.2018 року, робочою групою встановлено відсутність у сховищі гермоклапану ГК-РК 200 (4шт.) та і гермоклапану ГК-300 (1шт.).

Відповідно до Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 року №138, утримання фонду захисних споруд у готовності до використання за призначенням здійснюється їх балансоутримувачами (п.9); балансоутримувач забезпечує утримання захисних споруд, конструкцій і обладнання, а також підтримання їх у стані, необхідному для проведення їх у готовність до використання за призначенням у строк, визначений паспортом захисної споруди, але не більше 12 годин (п.10).

Відповідно до наказу МВС від 09.07.18 року №579 яким затверджено «Вимоги щодо утримання та експлуатації захисних споруд цивільного захисту» зареєстрованого в Міністерстві юстиції 30.07.2018 року за №879/32331 визначено що балансоутримувачі забезпечують утримання захисних споруд та їх обладнання в належному технічному стані і готовності до укриття населення.

Отже, враховуючи наведене відповідач, як балансоутримувач захисної споруди цивільного захисту - сховища №96042 (м. Чернівці, вул. Зелена, 3), несе відповідальність за використання та утримання у належному стані зазначеного сховища та його складових частин.

За змістом ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 13 Цивільного кодексу України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно п. 2.4.3. договору орган управління має право вимагати відшкодування збитків, завданих втратою або пошкодженням майна, за рахунок зберігача відповідно до законодавства.

Згідно п. 4.2. зберігач несе відповідальність за збереження, утримання і цілісність майна з моменту передачі майна на зберігання і до моменту його повернення органу управління. У разі втрати (нестачі) або пошкодження майна (його частини), яке передане на зберігання, зберігач повинен відшкодовувати органу управління всі пов`язані з цим збитки та відновити стан майна для подальшого належного використання за цільовим призначенням.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Згідно статті 6 Закону Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в областях. Фонд державного майна України, регіональні відділення та представництва становлять єдину систему державних органів приватизації.

На підставі статті 5 Закону Фонд державного майна та його регіональні відділення здійснюють: державне регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності; контроль за виконанням суб`єктами оціночної діяльності та оцінювачами вимог законодавства; контроль за дотриманням єдності методичного та організаційного забезпечення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності та ін.

У ст. 12 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" зазначено, що акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності - органом державної влади або органом місцевого самоврядування самостійно. Акт оцінки майна підлягає затвердженню керівником органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Відповідно до статті 13 Закону, рецензування акта оцінки майна, якщо зазначена оцінка погоджується, затверджується або приймається органом державної влади або органом місцевого самоврядування, є обов`язковим. Рецензування акта оцінки майна виконують оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України. Рецензування акта оцінки майна оцінювачем, який працює в органі державної влади, на запити органів державної влади або у зв`язку з виконанням своїх посадових обов`язків здійснюється в межах повноважень, визначених посадовими інструкціями. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування і оцінювачі, які працюють у їх складі, несуть відповідальність відповідно до законів у межах положень та посадових інструкцій, що регламентують їх діяльність.

Відповідно до п. 82 Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2013 №1891 (в редакції постанови КМУ від 20.02.2019 №224) визначення розміру збитків переважно здійснюється шляхом проведення незалежної оцінки.

Але відповідно до п. 88 Методики у разі відсутності вихідних даних, що містять інформацію про пошкоджене майно до та після його розкрадання, нестачі, знищення, псування та неможливості особистого огляду пошкодженого майна виконавцем оцінки, що не дає йому змоги отримати відомості про стан майна до та після розкрадання, нестачі, знищення, псування здійснюється стандартизована оцінка збитків. У разі проведення стандартизованої оцінки збитків майна, що широко представлене на ринку подібного майна, орган приватизації нараховує збитки на підставі інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів, із дотриманням елементів порівняльного методичного підходу. При цьому вартість подібного майна підлягає коригуванню з урахуванням фізичних та функціональних ознак, технічного стану, дати виготовлення майна та іншого. Результати зазначеної стандартизованої оцінки збитків майна, що широко представлене на ринку подібного майна, відображаються в акті оцінки майна за формою згідно з додатком 15.

З огляду на викладене, регіональним відділенням проведено роботу щодо розрахунку вартості втраченого обладнання - герметичних клапанів ГК-РК- 200 у кількості 4 штук та ГК-300 у кількості 1 штуки сховища №96042 (м. Чернівці, вул. Зелена, 3), яке в процесі приватизації не увійшло до статутного капіталу Приватного акціонерного товариства «Чернівецький цегельний завод №1» але залишилося перебувати на його балансі становлять 3076,00 грн.

Відповідно, зазначена сума відображена у акті оцінки збитків виконаному завідувачем сектору оцінки майна ОСОБА_1 регіонального відділення ФДМУ по Чернівецькій області та затвердженому наказом в.о. голови комісії з реорганізації ОСОБА_3 05.06.2019 року за №115-ОМ.

За результатами рецензування акту оцінки збитків виконаного ОСОБА_2 зроблено висновок, що акт відповідає вимогам п.п. 82, 88 Методики оцінки майна, затвердженої постановою КМУ від 10.12.2003 року №1891 (в редакції постанови КМУ від 20.02.2019 року №224).

Таким чином, відповідач, який є балансоутримувачем сховища №96042 (м. Чернівці, вул. Зелена, 3) та його обладнання, не забезпечив схоронності обладнання - герметичних клапанів ГК-РК- 200 у кількості 4 штук та ГК-300 у кількості 1 штуки, чим завдав збитки в сумі 3076,00 грн.

Щодо поданого відповідачем суду акту від 18.03.2013 року, складеного комісією Приватного акціонерного товариства "Чернівецький цегельний завод №1", про те, що у зв`язку з постійним підтопленням ґрунтовими водами сховища №96042 на герметичних клапанах ГК-РК-200 та ГК-300 виявлено ознаки корозії, дані клапани несправні, потребують ремонту, тому для їх подальшого збереження (схоронності) прийнято рішення демонтувати їх, перемістити та зберігати в складському приміщенні овочесховища на території підприємства, суд зазначає наступне.

Відповідно до технічних характеристик герметичні клапани призначені для встановлення на повітропроводах вентиляційних систем. Повітропроводи вентиляційних систем у сховищі №96042 розміщені над землею (підлогою). Отже, гермоклапани при підтопленні приміщення ґрунтовими водами не контактують безпосередньо з водою.

Також суд зазначає, що відповідач не повідомив про переміщення гермоклапанів з приміщень сховища № 96042 власника майна державу, в особі позивача.

Перенесення герметичних клапанів балансоутримувачем без відповідного на те дозволу власника майна порушує права держави встановлені ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України.

При цьому, позивач за результатами проведеної оцінки стану готовності до використання за призначенням захисної споруди цивільного захисту - сховища №96042 (акт від 28.08.2018 року), рекомендованим листом від 20.02.2019 року № 11-03-00633 звертався до ПАТ «Чернівецький цегельний завод №1» щодо надання письмових пояснень з приводу втрати (псування, знищення, крадіжка тощо) герметичних клапанів ГК-РК 200 - 4 шт., ГК-300 - 1 шт. Однак, вказаний лист відповідачем було залишено без реагування.

Позивач повторно листом від 19.03.2019 року №11-03-00948 звернувся до відповідача з вимогою терміново надати письмові пояснення з порушеного питання. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказаний лист отримано відповідачем 27.03.2019 року. Однак, будь-яких письмових пояснень з цього приводу відповідачем так і не було надано.

Одночасно слід зазначити, що у наданому суду відповідачем акті від 18.03.2013 року, останнім не зазначено кількісних показників демонтованих та переміщених на зберігання в складське приміщення герметичних клапанів ГК-РК-200 та ГК-300.

Суд також вказує, що акт оцінки стану готовності захисної споруди цивільного захисту сховища №96042 від 28.08.2018 року було підписано Т.в.о. директора ПрАТ «Чернівецький цегельний завод №1» без зауважень та застережень 05.09.2018 року.

Таким чином, твердження відповідача щодо наявності обладнання ґрунтуються на поясненнях та на акті про переміщення гермоклапанів з приміщень сховища від 18.03.2.013 року, складеному в односторонньому порядку без зазначення кількості, а також повідомлення власника майна про такі переміщення, а тому, такі доводи не підтверджені допустимими та належними доказами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суд обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України".

У відповідності до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (ч. 2 ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Пунктами 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 123, 129, 130, 220, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Регіонального відділення фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (вул. Василіянок, 48, м. Івано-Франківськ, 76019, ) до Приватного акціонерного товариства "Чернівецький цегельний завод №1" (вул. Зелена, 3, м. Чернівці, 58003, ) про стягнення 3076,00 грн вартості втраченого обладнання задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Чернівецький цегельний завод №1" (вул. Зелена, 3, м. Чернівці, 58003, ) на користь Регіонального відділення фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (вул. Василіянок, 48, м. Івано-Франківськ, 76019, ) 3076,00 грн вартості втраченого обладнання за наступними реквізитами: отримувач - УДКСУ м. Івано-Франківськ, 24060300, , банк отримувача - Казначейство України (ЕАП) МФО 899998, р/р 002.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Чернівецький цегельний завод №1" (вул. Зелена, 3, м. Чернівці, 58003, ) на користь Регіонального відділення фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (вул. Василіянок, 48, м. Івано-Франківськ, 76019, ) судовий збір у сумі 1921,00 грн за наступними реквізитами: отримувач - Регіональне відділення ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, код 42891875, банк отримувача - Державна казначейська служба м. Київ, р/р 2097, МФО 820172.

У судовому засіданні 02 січня 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 233 ГПК України, повне рішення складено та підписано 13 січня 2020 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Інформацію по справі можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/

Суддя О.С. Тинок