УХВАЛА

м. Київ

16.01.2020Справа № 910/8604/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківськцемент" про визнання недійсним при прийнятті рішення правочину, пов`язаного з предметом спору у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківськцемент"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про зобов`язання укласти договір та вчинити певні дії

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецвагонтрансойл"

про зобов`язання вчинити певні дії

за участі представників:

від позивача: Іванов А.О., адвокат;

від відповідача: Березінський О.С., адвокат;

від третьої особи: Гончаренко С. М., адвокат

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Івано-Франківськцемент" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про зобов`язання укласти договір про занесення даних до Автоматизованого банку даних парку вантажних вагонів про власні вантажні вагони у зв`язку із зміною власника, а також зобов`язання вчинити дії щодо внесення даних до вказаного банку даних, оскільки відповідач відмовив у здійсненні вказаних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 27.09.2019 прийнято позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецвагонтрансойл", до розгляду (спільно з первісним позовом) та вимоги за позовом третьої особи об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

10.12.2019 через відділ діловодства та документообігу суду від позивача надійшла заява про визнання недійсним при прийнятті рішення правочину, пов`язаного з предметом спору у справі.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що у період з 31.10.2019 по 01.11.2019 до відомостей в Автоматизований банк даних парку вантажних вагонів були внесені зміни шляхом виключення запису про перебування спірних 97 вагонів в оперативному управлінні позивача. Однак, позивач вважає, що Порядком внесення інформації в автоматизований банк даних вантажних вагонів компаній-операторів, затвердженим заступником начальника генерального директора АТ «Укрзалізниця» від 24.11.2015 № ЦЗМ-14/1749, не передбачено повноважень на одностороннє внесення змін до вказаного банку даних щодо відомостей, які стосуються перебування вагонів в оперативному управлінні компанії-оператора без її згоди.

Відтак, позивач просив визнати недійсними відповідні правочини по внесенню змін до відомостей, що містяться в автоматизованому банку даних вантажних вагонів стосовно вилучення запису про перебування спірних- 97 залізничних вагонів в операторському управлінні позивача.

Положеннями частини 3 статті 237 ЦК України передбачено, що ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Отже, при прийнятті відповідної заяви до розгляду суду необхідно встановити, чи є оспорювані відповідачем дії правочином.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).

Тобто, з аналізу наведеної норми законодавства слідує, що правочином є дії, що опосередковують динаміку цивільних правовідносин між фізичними та юридичними особами, чим відрізняються від інших видів юридичних фактів, зокрема, реєстраційних дій, актів управління.

Обґрунтовуючи подану заяву про визнання недійсними правочинів, пов`язаних із предметом спору, позивач визначає такими правочинами вчинення відповідачем дій по вилученню записів про перебування залізничних вагонів в операторському управлінні позивача, що містяться в автоматизованому банку даних вантажних вагонів.

Отже, оскільки спір у даній справі виник щодо здійснення реалізації позивачем права користування власними залізничними вагонами відповідно до їх цільового призначення, то на цивільні правовідносини з цих питань також розповсюджуються правила перевезень на окремих видах транспорту, що визначаються законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Правила перевезень на окремих видах транспорту затверджуються відповідними транспортними міністерствами, які мають відповідати вимогам відповідних транспортних статутів і кодексів.

Обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом, визначені Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 N 457 визначає.

На підставі цього Статуту Мінтранс затверджує нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України (стаття 5 розділу 1 Загальних положень).

З метою поліпшення організації експлуатації власних вантажних вагонів на залізничному транспорті загального користування наказом Міністерства інфраструктури України від 29.01.2015 № 17 затверджено Правила експлуатації власних вантажних вагонів.

Відповідно до пункту 3.2 розділу ІІІ Правил експлуатації власних вантажних вагонів не допускається випуск на колії загального користування власних вантажних вагонів, не занесених до АБД ПВ, крім випадків, передбачених пунктом 4.14 розділу IV цих Правил. Занесення даних про власні вантажні вагони до АБД ПВ виконується на підставі договорів між залізницями і власниками вантажних вагонів та з урахуванням до Методичних положень по веденню Автоматизованого банку даних парку вантажних вагонів, затверджених Радою із залізничного транспорту держав-учасниць СНД 25 квітня 2001 року.

У відповідності до вказаних Правил експлуатації власних вантажних вагонів та Методичних положень по веденню Автоматизованого банку даних парку вантажних вагонів, затвердженими шістдесят першою Радою із залізничного транспорту держав-учасниць СНД, заступником начальника генерального директора АТ «Укрзалізниця» затверджено Порядок внесення інформації в автоматизований банк даних вантажних вагонів компаній-операторів.

У той же час, ведення інформаційних баз та класифікаторів вантажних вагонів покладено на Державне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр Укрзалізниці".

Згідно з визначенням, що міститься в згаданому вище Порядку, внесення даних по власних вагонах - це процедура первинного внесення до АБД ПВ відомостей про власні вантажні вагони.

Із наведеного слідує, що внесення чи вилучення записів, що містяться в автоматизованому банку даних вантажних вагонів, є специфічним видом правомірних дій, що здійснюються уповноваженим підприємством у відповідності до наданих транспортним статутом та нормативними документами повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, разом із договорами та іншими правочинами, є інші юридичні факти (пункт 4 частини 2 вказаної статті).

Відтак, проведення таким уповноваженим підприємством реєстраційних дій по внесенню змін до відомостей, що містяться в автоматизованому банку даних парку вантажних вагонів, направлене на можливість здійснення власником вагонів їх експлуатації на залізничному транспорті загального користування, та є окремою підставою виникнення цивільних правовідносин у галузі перевезення.

Ураховуючи викладене, необхідно відрізняти реєстраційні дії по внесенню змін до автоматизованого банку даних парку вантажних вагонів, що є актами управління, від інших підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, правочинів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що викладені позивачем у заяві від 10.12.2019 про визнання недійсними правочинів, пов`язаними із предметом спору, вимоги не відповідають положенням частини 3 статті 237 ГПК України, оскільки стосуються визнання недійсними юридичних фактів, що не є правочинами.

Положеннями пункту 7 частини 1 статті 170 ГПК України передбачено, що будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, зокрема, інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина 4 статті 170 ГПК України).

За наведених обставин, оскільки позивачем не дотримано подання заяви з урахуванням вимог та відомостей, що вимагаються частиною 3 статті 237 ГПК України, суд дійшов висновку про її невідповідність пункту 7 частини 1 статті 170 ГПК України, у зв`язку з чим така заява підлягає поверненню без розгляду на підставі частини 4 статті 170 ГПК України.

Одночасно, у даному випадку є задоволеною заява відповідача про залишення без розгляду вказаної заяви позивача про визнання недійсним правочину.

Керуючись статтями 170, 181, 233, 235, 237 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківськцемент" від 10.12.2019 про визнання недійсним правочину повернути без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до положень статей 254-257 протягом десяти днів з дня її підписання до суду апеляційної інстанції.

Дата підписання: 17.01.2020.

Суддя К.В. Полякова