ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"08" січня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2431/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання: Горнович Л.О.

за участю представників:

від позивача: Воробйов А.В. (на підставі ордеру);

від відповідача: Топунова А.М. (на підставі довіреності);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" (67832, Одеська обл., Овідіопольський район, селище міського типу Великодолинське, Садовий Кооператив "Механізатор", 16/325; +38);

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсотівни ( АДРЕСА_1 )

про відшкодування збитків у розмірі 87363,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 19.08.2019 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до відповідача - Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсотівни, в якій просив суд стягнути з останньої завдані збитки у розмірі 152624,29 грн.

Позовні вимоги ТОВ "ЮРІЯ-ГРУП" обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору на перевезення вантажів №21/12/18 від 21.12.2018 року, в зв`язку з чим, позивачу було завдано значних збитків у розмірі 152624,29 грн., які складаються з витрат за демерредж, вартості втраченого контейнера, відшкодування витрат на доставку вантажу, які за твердженням позивача, мають бути відшкодовані відповідачем в силу приписів ст.ст. 224, 225 ГК України.

Ухвалою господарського суду від 02.09.2019 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2431/19 за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням розгляду справи по суті на 23.09.2019р.

19.09.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. ГСОО №19104/19), в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого відповідач проти позову заперечував у повному обсязі з підстав як відсутності у діях Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсотівни протиправної поведінки у спірних відносинах, так і з підстав недоведеності розміру збитків, які заявлені до відшкодування.

У судовому засіданні від 23.09.2019 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 16.10.2019 року.

02.10.2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої позивач заперечував щодо позиції відповідача та наголошував на доведеності розміру збитків, заявлених до стягнення, та протиправній поведінці відповідача, яка за твердженням позивача, полягала у неналежному виконанні умов договору на перевезення вантажів №21/12/18 від 21.12.2018 року, а також незабезпеченні повернення - контейнеру. Водночас, судом встановлено, що до відповіді на відзив позивачем були додані додаткові докази, які не подавались разом із позовною заявою.

08.10.2019 року до суду від ТОВ "ЮРІЯ-ГРУП" надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (вх. ГСОО №20628/19), відповідно до якої позивач просив суд вважати заявленими позовними вимогами ТОВ "ЮРІЯ-ГРУП" до Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсотівни про відшкодування збитків у розмірі 87363,06 грн., яка ухвалою суду від 16.10.2019р. була повернута без розгляду, а відповідна копія долучена до матеріалів справи.

10.10.2019 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач проти доводів позивача, викладених у відповідній заяві по суті спору заперечував, обґрунтовуючи свою позицію доводами аналогічними, що й викладені у відзиві на позовну заяву, а також зауважив про недотримання ТОВ "ЮРІЯ-ГРУП" строку подання доказів, встановленого ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, а саме, доказів, які долучені позивачем до відповіді на відзив та про які позивачем не повідомлялось раніше.

Ухвалою господарського суду від 16.10.2019 року, приймаючи до уваги, що дана справа за критерієм ціни позову була призначена судом до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, між тим, під час розгляду справи були встановлені обставини, що обумовлюють необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з метою ефективного захисту прав і законних інтересів сторін та дотримання завдань господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, судом було здійснено перехід до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, замінивши засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, із призначенням підготовчого засідання на 28.10.2019 року.

24.10.2019 року до суду від ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" за вх. ГСОО №21899/19 надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в порядку ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до якої позивач просив стягнути з відповідача відшкодування суми завданих збитків у розмірі 87363,06 грн. та судові витрати по справі.

Враховуючи, що вищевказану заяву позивачем подано в порядку та строки визначені Господарським процесуальним кодексом України, суд здійснює розгляд позовних вимог в редакції заяви позивача від 24.10.2019р. за вх. ГСОО №21899/19 про, що зазначено в протоколі судового засідання від 28.10.2019 року.

Крім того, у даному судовому засіданні, судом було постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 25.11.2019 року.

11.11.2019 року до суду від позивача надійшли пояснення щодо заперечень на відповідь на відзив, в яких наполягає на своєчасності подання доказів, тобто в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України. Більш того, позивач наполягає на порушенні відповідачем обов`язків за укладеним договором, в силу положень ст. 49 Закону України „Про автомобільний транспорт" та ст. 14 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19.05.1956р.). Крім того, позивач наполягає що договір зберігання, наданий відповідачем до матеріалів справи, не має юридичної сили, оскільки ПП „Гаріст-Україна" не має відповідного виду діяльності, яке б надавало йому право укладати відповідні договори та приймати на зберігання майно.

25.11.2019 року до суду від позивача надійшло клопотання (вх. ГСОО №24260/19) про залучення до матеріалів справи №916/2431/19 заяви свідка від 01.11.2019 року, за результатами розгляду якого, не розпочинаючи розгляд справи по суті, відповідне клопотання було повернуто ухвалою суду від 11.12.2019 року без розгляду.

У судовому засіданні від 25.11.2019 року судом було постановлено протокольну ухвалу, в порядку ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, якою підготовче провадження у справі було закрито та призначено розгляд справи по суті на11.12.2019 року.

У судовому засіданні від 11.12.2019 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 08.01.2020 року.

У судовому засіданні 08.01.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні від 01.01.2020 року проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відповідних заявах по суті спору та просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 Господарського кодексу України, якою встановлено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому, суд зазначає, що для застосування такого виду господарської санкції, як відшкодування збитків, необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи); шкідливого результату такої поведінки - збитків, їх наявності та розміру; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи.

Крім того, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Умовою відповідальності за правопорушення є вина заподіювача збитків, тобто винною дією є невиконання, відмова від виконання або неналежне виконання зобов`язань. Кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт наявності протиправної поведінки боржника, розмір збитків, причинний зв`язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

Виходячи з наведеного та вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, саме на ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" як особу, якою заявлено вимогу про відшкодування збитків, покладено обов`язок доведення факту спричинення збитків, обґрунтування їх розміру, доведення безпосереднього причинного зв`язку між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування.

Відповідних правових висновків дотримується Верховний Суд, які викладені у постановах, зокрема, Великої Палати від 18.06.2019 по справі №920/85/18, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 по справі №911/917/16, від 27.08.2019 по справі № 910/9095/18.

У відповідності до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов`язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Надаючи оцінку змісту спірних правовідносин, суд зазначає, що позивачем заявлені збитки, завдані неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України).

При цьому, за загальними принципами відповідальності за завдання шкоди, підставою для її відшкодування є наявність певних умов в їх сукупності, які у даному випадку входять до предмету доведення, а саме: протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду, пряма шкода, спричинена цією поведінкою, вина особи та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи вимоги про стягнення збитків у сумі 87363,06 грн., безпосередньо пов`язує їх виникнення із порушенням відповідачем встановлених умовами договору на перевезення вантажів №21/12/18 зобов`язань щодо повідомлення перевізником замовника про виникнення будь-яких перешкод виконанню перевезення (п.п. 2.2.8 договору).

Як встановлено матеріалами справи, 21.12.2018 між ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" (надалі - замовник) та Фізичною особою-підприємцем Гаріст Надією Махсотівною (надалі -перевізник) було укладено договір на перевезення вантажів № 21/12/18 у відповідності до п.п. 1.1 - 1.4 якого, замовник замовляє, а перевізник надає послуги з організації і виконання перевезень автомобільним транспортом у міських, міжміських сполученнях на території України. Перевізник на підставі усних заявок замовника здійснює перевезення вантажу власним автотранспортом або організовує перевезення вантажів із залученням третьої сторони. Замовник зобов`язується вчасно сплатити перевізнику вартість перевезення вантажу в розмірі, визначеному сторонами згідно із положеннями розділу 3 цього договору та на підставі наданих виконавцем рахунків за перевезення. Обов`язкове оформлення від двох сторін супроводжуючих документів на перевезення вантажу згідно чинного законодавства України.

При цьому, суд зазначає, що сторонами по справі визнається, що 16.04.2019 відповідач отримав усне замовлення від ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" на перевезення вантажу із статусом „під митним контролем" за маршрутом: м. Одеса (Одеський морський торговельний порт) - м. Київ.

Отже, письмове оформлення заявки на здійснення спірного перевезення вантажу перед початком надання відповідачем відповідних послуг змовником за договором № 21/12/18 від 21.12.2018 не здійснювалось.

Як встановлено матеріалами справи (а.с. 70-75), для виконання даного перевезення відповідачем було залучено транспортні засоби: DAF CF85.460, державний номер НОМЕР_1 та напівпричіп ВАРЗ 9996, державний номер НОМЕР_2 , які використовувались відповідачем на підставі договору оренди № 10119 від 01.01.2019, укладеного із орендодавцем Фізичною особою-підприємцем Гаріст Максимом Олеговичем, що ніяким чином не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 7618 (а.с. 74-75) відповідач прийняв до перевезення вантаж: контейнер MSCU6267618 із вантажем мішковини вагою 9975 кг, який 18.04.2019 був дозволений органом доходів і зборів до переміщення під митним контролем територією України без митного оформлення, про що свідчить відповідний штамп органу доходів і зборів у п. 24 накладної із відміткою „під митним контролем".

Також, з зазначеної накладної вбачається, що для перевезення використовувались транспортні засоби із номерами НОМЕР_1 та причіп НОМЕР_2, водій ОСОБА_2

Відповідно до п. 2 накладної, вантажоодержувачем є ТОВ „Флорекс Україна" (м. Київ, вул. Березняковська, 29Б), а згідно п. 3 накладної місцем розвантаження: Україна, м. Київ.

В подальшому, прийнятий до перевезення вантаж прибув до м. Києва 19.04.2019р., про що свідчить штамп Київської митниці ДФС із відміткою „під митним контролем" та штампом „вантаж надійшов" на примірнику митної декларації № UA100000/2019/823560.

Згідно з пп. 2.2.1, 2.2.6, 2.2.9, 2.2.11, 2.2.12 п. 2.2 договору на перевезення вантажів № 21/12/18 від 21.12.2018, перевізник зобов`язався забезпечити своєчасну подачу автомобіля під завантаження, у визначене замовником місце вантаження; подавати автомобілі під завантаження/розвантаження за адресою і в терміни, вказані замовником; доставити і здати вантаж вантажоодержувачу; за свій рахунок залучати, за потреби, до виконання робіт, вказаних в п. 2.1 даного договору сторонні організації та при цьому нести повну відповідальність за результати роботи/наданих послуг третіх осіб перед замовником; укладати від свого імені та за свій рахунок договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу та при цьому нести повну відповідальність за результати наданих послуг третіх осіб перед замовником.

В свою чергу, відповідно до положень п.п. 2.1.1, 2.1.2, 2.1.5 п. 2.1 договору на перевезення вантажів № 21/12/18 від 21.12.2018, замовник зобов`язався надавати вантаж для перевезень згідно із умовами цього договору. При необхідності та на вимогу перевізника надавати „замовлення на перевезення", що є невід`ємною частиною цього договору, в якому вказані: пункт завантаження, дата і час прибуття в пункт завантаження, пункт розвантаження, контактні особи та їх телефони, назва та характеристика вантажу, об`єм та вага вантажу, вартість перевезення, додаткові вимоги; забезпечити оформлення товарно-супровідних документів та інших документів необхідних для належного виконання перевізником послуг з перевезення вантажу; організувати вантажно-розвантажувальні роботи, оформлення документів на приймання вантажів до перевезення та їх здачу не більш чим: за 48 години на завантаження/митне оформлення/розвантаження на кожну партію вантажу, що транспортується одним автомобілем (за виконанням вихідних і святкових днів, якщо автомобіль було подано менш ніж за 18 годин до початку таких) (24 години на завантаження і оформлення документів і 24 години на розвантаження і оформлення документів), якщо інше не обумовлене сторонами цього договору.

Положеннями ст. 908 Цивільного кодексу України визначено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За правилами ст. 909 Цивільного кодексу України, За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

В силу положень ст. 918 Цивільного кодексу України, завантаження (вивантаження) вантажу здійснюється організацією, підприємством транспорту або відправником (одержувачем) у порядку, встановленому договором, із додержанням правил, встановлених транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Завантаження (вивантаження) вантажу, що здійснюється відправником (одержувачем) вантажу, має провадитися у строки, встановлені договором, якщо такі строки не встановлені транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про автомобільний транспорт", документи на вантаж - документи, визначені відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про транспортно-експедиторську діяльність", "Про транзит вантажів", інших актів законодавства, в тому числі міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, які необхідні для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом.

Статтею 50 Закону України „Про автомобільний транспорт" передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Положеннями ст. 51 Закону України „Про автомобільний транспорт", зокрема, встановлено, що замовник за договором про перевезення вантажу зобов`язаний: забезпечити своєчасне та повне оформлення документів на перевезення вантажу; утримувати власні під`їзні шляхи до вантажних пунктів, вантажні майданчики, рампи тощо у стані, що відповідає вимогам законодавства з питань охорони праці, техніки безпеки та безпеки руху; здійснювати вантажні операції, закріплення, накриття, ув`язування та пломбування вантажу, зняття кріплень і покриттів та очищення транспортного засобу від залишків вантажу; забезпечувати вимоги законодавства з питань охорони праці та техніки безпеки при вантажних операціях.

З урахуванням викладеного, оскільки прийнятий до перевезення вантаж був доставлений до Київської митниці ДФС для митного оформлення 19.04.2019р., відповідно до п. 2.1.5 договору перевезення № 21/12/18 від 21.12.2018р., що кореспондується з положеннями ст. 51 Закону України „Про автомобільний транспорт" позивач був зобов`язаний протягом 24 години здійснити митне оформлення документів та розвантаження товару, тобто в строк по 20.04.2019.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, що ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" у визначений строк було здійснено митне оформлення та розвантаження товару, переданого для перевезення, в зв`язку з чим, суд зазначає, що позивачем було допущено порушення своїх зобов`язань за договором перевезення № 21/12/18 від 21.12.2018р.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 191 Митного кодексу України, перевізники мають право: з дозволу органу доходів і зборів призначення вивантажувати товар на склад цього органу, якщо доставлені перевізником товари, що перебувають під митним контролем, протягом трьох діб не будуть заявлені відповідальною за це особою до жодного митного режиму. У такому разі витрати на вивантаження та зберігання товару відшкодовуються його власником.

Як встановлено матеріалами справи, згідно акту приймання-передавання №140/19 від 03.05.2019р. (а.с. 76-77), що складений в порядку п. 4 ч. 1 ст. 191 Митного кодексу України, вантаж, що перебуває під митним контролем згідно митної декларації №UA100000/2019/823560 (тканини з джутових або інших текстильних луб`яних волокон невибілені (сурові) був прийнятий на зберігання на склад митного органу. Акт складений за участю Гаріст М . О. як представника відповідача, що діяв на підставі доручення. Відповідна відмітка була також зроблена на митній декларації №UA100000/2019/823560 та міжнародній товарно-транспортній накладній CMR № 7618 із проставленням штампу органу доходів і зборів.

Отже, здійснюючи вивантаження прийнятого до перевезення вантажу, що перебував під митним контролем, відповідач скористався своїм правом на передання вантажу на митний склад органу доходів та зборів, яке надається законом та зумовлено саме неналежним виконанням позивачем своїх обов`язків, як замовника спірного перевезення щодо здійснення своєчасного оформлення всіх документів, необхідних для перевезення, та здійснення вивантаження доставленого вантажу.

За таких обставин, дії відповідача щодо передачі вантажу, прийнятого на зберігання, на митний склад є правомірними в силу зазначених вище приписів закону та вчинення яких було обумовлено неналежним виконанням позивачем зобов`язань прийнятих за договором № 21/12/18 від 21.12.2018р.

Як свідчать документи, додані самим позивачем до відповіді на відзив, митне оформлення вантажу, що був предметом перевезення, було завершено лише 13.05.2019р., тобто із значним порушенням термінів та умов перевезення, визначених договором на перевезення вантажів № 21/12/18 від 21.12.2018р., про що свідчить відмітка митного органу на митній декларації №UA100110/2019/133747.

При цьому, посилання позивача на той факт, що доручення відповідача, видане на ім`я повіреного Гаріст М.О ., є нікчемним, за браком форми - відсутності нотаріального засвідчення, судом відхиляється, оскільки відповідна обставина ніяким чином не впливає на висновок суду щодо неналежного виконання замовником зобов`язань в частині своєчасного митного оформлення вантажу за договором № 21/12/18, наслідком чого стало використання відповідачем права, наданого перевізнику п. 4 ч. 1 ст. 191 Митного кодексу України.

Також, поза увагою суду залишаються твердження позивача про нікчемність договору оренди № 10119 від 01.01.2019, укладеного між відповідачем, як орендарем та Фізичною особою-підприємцем Гаріст Максимом Олеговичем, як орендодавцем, на підставі якого відповідач використовував у спірних правовідносинах для перевезення вантажу транспортні засоби, оскільки питання відповідності форми даного договору мало б правове значення у випадку наявності спору щодо фактичного здійснення перевезення із порту Одеса до м. Києва, однак, відповідний факт позивачем не оспорюється.

Крім того, суд зазначає, що вантаж, прийнятий відповідачем до перевезення за умовами договору на перевезення вантажів № 21/12/18 від 21.12.2018, перебував під митним контролем, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR № 7618, митною декларацією № UA100000/2019/823560.

В той же час, п. 3 ч. 2 ст. 191 Митного кодексу України передбачено, що перевізник зобов`язаний не розпочинати вивантаження чи перевантаження товарів без дозволу органу доходів і зборів.

Отже, відповідач не мав права здійснювати розвантаження вантажу до завершення оформлення всіх необхідних документів, тобто виконання обов`язків з боку замовника, ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП".

Надаючи правову оцінку обставинам щодо не повернення відповідачем порожнього контейнер MSCU 6267618 як тари, в яку був поміщений прийнятий до перевезення вантаж в аспекті спірних правовідносин, суд зазначає таке.

Як вище вже зазначалось судом, відповідно до п. 2.1.1 договору №21/12/18 від 21.12.2018, замовник зобов`язався надавати вантаж для перевезень згідно із умовами цього договору. При необхідності та на вимогу перевізника надавати „замовлення на перевезення", що є невід`ємною частиною цього договору, в якому вказані: пункт завантаження, дата і час прибуття в пункт завантаження, пункт розвантаження, контактні особи та їх телефони, назва та характеристика вантажу, об`єм та вага вантажу, вартість перевезення, додаткові вимоги.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у листі від 10.05.2019 за № 112 відповідач просив позивача надати письмове замовлення на перевезення в порядку, передбаченому договором № 21/12/18 від 21.12.2018, який було направлено засобами електронної пошти на адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1, факт отримання даного листа ніяким чином не заперечується позивачем.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази з яких суд міг би дійти висновку про погодження між сторонами у справі дій перевізника після направлення зазначеного листа.

Отже, в порушення п. 2.1.1 договору №21/12/18 позивач не надав відповідачу письмового замовлення на подальше вчинення перевізником дій, після зазначеного вище листування, зокрема щодо повернення відповідного контейнеру.

Згідно з положеннями ст. 51 Закону України „Про автомобільний транспорт", замовник за договором про перевезення вантажу зобов`язаний здійснювати вантажні операції, закріплення, накриття, ув`язування та пломбування вантажу, зняття кріплень і покриттів та очищення транспортного засобу від залишків вантажу.

Однак, як встановлено судом, позивач не здійснив очищення транспортного засобу від тари, в якій перевозився вантаж, як і не надав письмового замовлення на перевезення, в якому був би зазначений порядок поводження із порожньою тарою - контейнером MSCU 6267618, тобто не виконав своїх обов`язків, як замовник перевезення вантажу, визначених умовами договору та закону.

Відповідно до ст. 924 Цивільного кодексу України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Аналогічні обов`язки покладені на відповідача п. 5.2 договору на перевезення вантажів № 21/12/18 від 21.12.2018 та ст. 52 Закону України „Про автомобільний транспорт".

Разом з тим, згідно умов договору зберігання № 040519 від 04.05.2019, укладеного між відповідачем (поклажодавець) та ПП „Гаріст-Україна" (зберігач) та у відповідності до акту приймання-передачі майна на зберігання від 04.05.2019, відповідачем було передано порожній контейнер MSCU6267618 для його зберігання ПП «Гаріст-Україна» у смт Нові Білокоровичі, що ніяким чином не спростовано позивачем.

Більш того, суд зазначає, що під час розгляду даної справи відповідач неодноразово наголошував на тому, що порожня тара - контейнер MSCU6267618 був переданий на зберігання. При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що позивач не висував відповідачу будь-яких письмових вимог щодо повернення даного контейнеру та не надавав доручень щодо поводження із ним.

Отже, у сукупності обставин, суд вважає, що відповідачем не було допущено порушення своїх обов`язків, як перевізником у спірних правовідносинах, в той час як неправомірна поведінка була допущена ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП", як замовником перевезення.

При цьому, твердження позивача про неможливість прийняття з боку ПП „Гаріст-Україна" контейнеру на зберігання, оскільки здійснення відповідної діяльності зберігача не віднесено до основних видів діяльності даного підприємства відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом не приймаються до уваги, оскільки наявність або відсутність порушень ведення своєї господарської діяльності зберігачем не відноситься до предмету доведення у даній справі.

Водночас суд зазначає, що включення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації про основні види діяльності має на меті здійснення державного статистично спостереження у відповідній галузі економіки та є суто статистичним поняттям, яке ніяким чином не впливає на право- та дієздатність юридичної особи.

Підсумовуючи всі вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що у діях відповідача відсутній такий елемент складу цивільного правопорушення як протиправна поведінка.

З приводу розміру збитків, заявлених до стягнення, суд зазначає таке.

Так, заявлені до відшкодування збитки в загальній сумі 87 353,06 грн. складається із:

1) відшкодування витрат за демерредж з 03 травня по 3 червня 2019 року за 1/20 DV контейнер MSCU 6267618 в сумі 38844,29 грн. в підтвердження понесення яких позивач посилається на: договір про надання послуг № А00006 від 12.02.2015, що укладений між ТОВ „МШК Україна" та ТОВ „АП „Лоджістикс", договір про надання транспортно-експедиційних послуг у місцевому та міжміському сполученні № 125-05-2019, що укладений між ТОВ „АП „Лоджістикс" та ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП", та рахунок на оплату відповідних витрат від ТОВ „АП „Лоджістикс" № 357 від 10.06.2019;

2) вартості обладнання (контейнер MSCU 6267618), визнаний Принципалом втраченим, в розмірі його ціни 34008,77 грн., що еквівалентно 1250,00 доларів США. в підтвердження понесення яких позивач посилається на: договір про надання послуг №А00006 від 12.02.2015, укладений між ТОВ „МШК Україна" та ТОВ „АП „Лоджістикс", договір про надання транспортно-експедиційних послуг у місцевому та міжміському сполученні №125-05-2019, укладений між ТОВ „АП „Лоджістикс" та ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП", а також на претензію ТОВ „АП „Лоджістикс" від 05.06.2019 за вих. № 15059/06/19 про відшкодування вартості обладнання, рахунок ТОВ „АП „Лождістикс" № 315 від 05.06.2019, а також лист ТОВ „АП „Лоджистік" за вих. № 15423 від 30.09.2019;

3) відшкодування витрат на доставку вантажу до вантажоодержувача транспортним засобом ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" в сумі 14500 грн., в підтвердження чого надано: товарно-транспортну накладу № 000000211 від 14.05.2019, подорожній лист № 15 від 14.05.2019, видаткову накладну на паливо № 233 від 07.05.2019 про прийняття ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" палива дизельного у кількості 2930 літрів та рахунок на оплату цього палива в сумі 74129,00 грн. з ПДВ.

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України, передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, включаються: - вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, до категорії реальних збитків відносяться фактично здійснені витрати, понесені стороною внаслідок порушення зобов`язання іншою особою, а також вартість втраченого майна постраждалої особи.

За правилами ст. 1 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, обставини понесення позивачем реальних витрат, пов`язаних із придбанням товарів (палива) та оплати штрафних санкцій і вартості втраченого майна на користь інших осіб має бути підтверджений відповідними первинними бухгалтерськими документами.

Між тим, суд зауважує, що до позовної заяви позивачем не було додано жодного доказу, підтверджуючого сплату відповідних грошових коштів. Такі докази - платіжні доручення № 2477 від 18.07.2019, № 2373 від 21.05.2019 та № 84 від 28.05.2019 були додані лише до відповіді на відзив, незважаючи на той факт, що відповідні документи існували на час звернення позивача з відповідним позовом, оскільки здійснення відповідних платежів проводилось саме товариством позивача, а тому були наявні у його розпорядженні.

В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також положеннях статті 74 цього кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею відповідної процесуальної дії.

Згідно ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За приписами ч.ч. 4, 5 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані позивачем одночасно з позовною заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

Системний аналіз положень ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Такий правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 по справі № 913/317/18.

Як вбачається із матеріалів справи, всупереч вимогам ст. 80 Господарського процесуального кодексу України ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" було додано до відповіді на відзив докази, які не були подані разом з позовною заявою, при цьому, без наведення жодного обґрунтування неможливості подання цих доказів у строк, встановлений ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України з обставин, що не залежали від позивача.

Більш того, той факт, що відповідні документи були у розпорядженні позивача на момент звернення з відповідним позовом, оскільки здійснення відповідних платежів проводилось саме товариством позивача, свідчить про можливість ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" подати до суду відповідні докази у строк, встановлений законом. Крім того, суд зауважує, що позивачем взагалі не було подано клопотання про поновлення відповідного процесуального строку для подання доказів.

Відповідно до ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 1 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Таким чином, судом не приймаються до уваги докази, долучені позивачем до відповіді на відзив на підтвердження здійснення витрат на придбання палива та оплату демерреджу контейнеру.

З приводу тверджень позивача про наявність обов`язку здійснити відшкодування вартості втраченого контейнеру, суд зазначає таке.

По-перше, суд зауважує, що факт втрати відповідного майна з боку позивача не доведений. Зокрема, як вже було зазначено вище судом, ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" не надавало позивачу замовлення на перевезення із зазначенням порядку поводження із порожньою тарою. При цьому, позивачем не було висунуто відповідачу жодної письмової вимоги про повернення контейнеру. Більш того, вказаний контейнер був поміщений на зберігання і відсутність відповідного майна у зберігача позивачем не спростована. Отже, матеріалами справи не підтверджена втрата майна, вартість якого заявлена до відшкодування.

По-друге, згідно з ч. 5 ст. 225 Господарського кодексу України, у разі невиконання зобов`язання про передачу їй індивідуально визначеної речі (речей, визначених родовими ознаками) управнена сторона має право вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов`язаної сторони або вимагати відшкодування останньою збитків.

Згідно з ч. 2 ст. 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Як вже зазначалось судом, в силу положень ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

За правилами ст.ст. 1, 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» положення цього Закону поширюються на правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав, що належать фізичним та юридичним особам України на території України та за її межами, а також фізичним та юридичним особам інших держав на території України та за її межами, якщо угода укладається відповідно до законодавства України, використання результатів оцінки та здійснення професійної оціночної діяльності в Україні. Оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

В силу положень ст. 7 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін. Проведення оцінки майна є обов`язковим зокрема у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

При цьому, відповідно до ст. 12 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Отже, із метою підтвердження реальної вартості майна, яке позивач вважає втраченим, він мав надати до суду відповідний звіт з оцінки майна, оскільки саме такий документ в силу положень ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України може підтверджувати вартість втраченого майна.

За таких обставин, суд зазначає, що спосіб визначення вартості майна, яке позивач вважає втраченим, не відповідає способам визначення вартості втраченого майна, визначеним законом, яким в такому випадку має бути звіт про оцінку майна.

Більш того, в матеріалах справи наявні копії двох різних за змістом претензії ТОВ „АП „Лоджістикс» від 05.06.2019 за вих. № 15059/06/19, адресованих позивачу, в одній із яких вартість втраченого майна - контейнеру визначена в сумі 99280,00 грн. (еквівалент 3650 доларів США), а в іншій - 34008,77 грн. (еквівалент 1250 доларів США). Тобто, наявність двох суперечливих один одному документів, які позивач вважає належними доказами вартості втраченого майна, додатково підтверджує той факт, що відповідна вартість визначена не у спосіб, встановлений законом.

По-третє, як вже було зазначено вище по тексту рішення, факт понесення позивачем реальних витрат у вигляді відшкодування вартості втраченого майна на користь інших осіб має бути підтверджений саме первинними бухгалтерськими документами.

Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які платіжні документи, які підтверджують здійснення оплати з боку ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" відшкодування вартості втраченого контейнеру.

Поданий до матеріалів справи лист ТОВ „АП Лоджістікс" від 30.09.2019 за вих. №15423, в якому зазначено про повну сплату позивачем грошових коштів в якості відшкодування вартості майна, не є первинним бухгалтерським документом та не може підтверджувати факт здійснення відповідного розрахунку.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В сукупності всі вищевикладені обставини свідчать про той факт, що позивачем не доведено обґрунтованості розміру збитків, заявлених до стягнення.

З урахуванням зазначеного вище, суд дійшов висновку, що позивачем, як особою на яку покладено обов`язок доведення розміру понесених збитків, не підтверджено як факт втрати майна, відшкодування вартості якого заявлено до стягнення, так і факт понесення позивачем витрат на оплату вартості цього майна на користь інших осіб.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що у діях відповідача відсутні такі елементи складу цивільного правопорушення як протиправна поведінка та наявність розміру збитків, що унеможливлює покладення на відповідача обов`язку здійснити відшкодування збитків, заявлених до стягнення, в зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог ТОВ „ЮРІЯ-ГРУП" про стягнення збитків в сумі 87 353,06 грн. слід відмовити.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн. покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

2.Судові витрати понесені позивачем покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11 січня 2020 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська