ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2020 р.

м. Київ

Справа № 911/2655/19

Суддя Черногуз А.Ф., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерком Агро" (08133, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Чорновола, буд. 52, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" (07413, Київська обл., Броварський район, с. Пухівка, вул. Радгоспна, )

про стягнення втрат від інфляції та 3% річних,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

25.10.2019 до До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява б/н від 24.10.2019 Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерком Агро" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" про стягнення втрат від інфляції та 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

У прохальній частині позовної заяви, разом з позовними вимогами, позивач заявив клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Суд, зважаючи на те, що ціна поданого позову не є значною (286908,32 грн) та спір у даних правовідносинах не підпадає під категорію складного, задовольнив клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 31.10.2019 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено строки для подання: відповідачу - відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали; позивачу - відповіді на відзив до 25.11.2019; відповідачу - заперечень до 30.11.2019.

21.11.2019 через канцелярію Господарського суду Київської області надійшов відзив відповідача на позов.

05.12.2019 через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшли пояснення.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- у провадженні Господарського суду Київської області перебувала справа №911/2616/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерком Агро" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" про стягнення 977234,00 грн.

- рішенням Господарського суду Київської області від 19.09.2016 у справі №911/2616/16 позов задоволено частково, зокрема, вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерком Агро" 782509 (сімсот вісімдесят дві тисячі п`ятсот дев`ять) грн. 00 коп. основного боргу, 114452 (сто чотирнадцять тисяч чотириста п`ятдесят дві) грн. 62 коп. пені, 8337 (вісім тисяч триста тридцять сім) грн. 38 коп. 3% річних, 26257 (двадцять шість тисяч двісті п`ятдесят сім) грн. 38 коп. інфляційних втрат, 13973 (тринадцять тисяч дев`ятсот сімдесят три) грн. 96 коп. судового збору.

- на примусове виконання рішення від 19.09.2016 видано наказ від 19.10.2016;

- 12.11.2018 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №57664889;

- в період з 12.10.2017 по 15.04.2019 рішення від 19.09.2016 повністю виконано, шляхом зарахування коштів на рахунок позивача;

- на суму, що стягнута рішенням суду від 19.09.2016 за період його виконання з 05.10.2016 по 14.04.2019 позивачем нараховано суму втрат від інфляції у розмірі 233042,70 грн та 3% річних у розмірі 53865,62 грн.

Проти позову відповідач зазначає наступне:

- позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення сум, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, який слід рахувати з часу набрання рішенням законної сили, у зв`язку з цим, суду слід застосувати строки позовної давності.

- до вимог про стягнення втрат від інфляції та 3 % річних застосовується загальна позовна давність, отже, термін, протягом якого здійснюється нарахування втрат від інфляції та 3 % річних, необхідно враховувати з 24.10.2016 по 14.04.2019, оскільки позовна заява складена 24.10.2019, а не з 05.10.2016 як розраховує позивач.

Про розгляд даної справи позивач та відповідач повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах рекомендованими повідомленнями з зазначенням в останніх інформації про вручення поштових відправлень надісланих судом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

12.10.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерком Агро" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" (покупець) було укладено договір постачання товару № ДП/53, відповідно до п. 1.1 якого позивач зобов`язується протягом дії даного договору передавати у власність покупцю сировину для виробництва комбікормів, у кількості та асортименті згідно до підписаних сторонами специфікацій або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною даного договору, а покупець зобов`язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати за нього сплату на умовах даного договору.

Згідно пункту 1.2 договору сторонами передбачено, що загальна вартість даного договору визначається відповідно до вартості товару, поставленого згідно з підписаними сторонами специфікаціями або видатковими накладними.

Відповідно до п. 2.4, п. 2.7 договору, товар поставляється у кількості, що зазначається в підписаних сторонами специфікаціях або видаткових накладних. Датою постачання товару вважається дата, зазначена у відповідній видатковій (товарно-транспортній) накладній.

У відповідності до п. 4.1 договору розрахунки здійснюються покупцем за кожну партію товару, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 7 календарних днів з моменту постачання, якщо інше не визначено у підписаних сторонами специфікаціях. Згідно з пунктом 5.4 договору, у випадку несвоєчасної оплати прийнятого товару, покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Протягом дії договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерком Агро" поставило Товариству з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" товар загальною вартістю 3516117,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" частково розрахувалось за отриманий товар на загальну суму 2733608,00 грн.

У зв`язку з даною обставиною Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерком Агро" звернулось до Господарського суду Київської області з вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" 977234,00 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.09.2016 (суддя Бабкіна В.М.) у справі №911/2616/16 позов задоволено частково, зокрема, вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерком Агро" 782509 (сімсот вісімдесят дві тисячі п`ятсот дев`ять) грн. 00 коп. основного боргу, 114452 (сто чотирнадцять тисяч чотириста п`ятдесят дві) грн. 62 коп. пені, 8337 (вісім тисяч триста тридцять сім) грн. 38 коп. 3% річних, 26257 (двадцять шість тисяч двісті п`ятдесят сім) грн. 38 коп. інфляційних втрат, 13973 (тринадцять тисяч дев`ятсот сімдесят три) грн. 96 коп. судового збору.

На примусове виконання рішення від 19.09.2016 видано наказ від 19.10.2016.

В період з 11.10.2017 по 15.04.2019 рішення від 19.09.2016 повністю виконано, шляхом зарахування коштів на рахунок позивача.

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання позивач у відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України звернувся з позовом до суду про стягнення втрат від інфляції (233042,70 грн) та 3% річних (53865,62 грн) нарахованих на суму (945530,34 грн), що стягнута рішенням суду від 19.09.2016, за період з 05.10.2016 (наступний день після набрання рішенням законної сили) по 14.04.2019 (дата повного виконання рішення суду).

В обґрунтування позову позивач зазначає, що ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора виконання якого не здійснено, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Поряд з тим, позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц в якій зазначено, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

В заперечення позовних вимог відповідач у поданому відзиві зазначає, що позивачем пропущена позовна давність для подання відповідної позовної заяви.

Поряд з тим, відповідач наголошує, що обов`язок зі сплати коштів у відповідача виникає з моменту після набрання рішенням законної сили. Повний текст рішення від 19.09.2016 складений та підписаний 23.10.2016, отже з 05.10.2016 (наступний день після набрання рішенням законної сили) необхідно відраховувати строк позовної давності.

До застосування правових наслідків порушення положень ст. 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Отже, відповідач зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності, який слід рахувати з часу набрання рішенням суду законної сили (05.10.2016 з наступного за ним дня), водночас, позовна заява подана до суду 24.10.2019, після спливу трирічного строку позовної давності.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на Постанову Верховного Суду від 18.07.2018 у справі 331/3787/16-ц, в якій зазначено, що строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, слід рахувати з часу ухвалення судового рішення.

У відповідь на зазначені відповідачем обставини викладені у відзиві, позивач зазначає, що у справі 911/2616/16 відповідачем подавалась апеляційна скарга, яку Київським апеляційним судом 31.10.2016 повернуто без розгляду, у зв`язку з цим, рішення в контексті ч. 5 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка діяла на момент розгляду вказаної справи) набрало законної сили 31.10.2019.

Поряд з тим, позивач зазначив, що Велика палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2019 у справі 127/15672/16-ц відступила від правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі 331/3787/16-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, у зв`язку з ухваленням рішення Господарським судом Київської області від 19.09.2016 у справі №911/2616/16, яке набрало законної сили, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором постачання товару № ДП/53 від 12.10.2015 та факт існування у нього заборгованості перед позивачем, відтак, вказані обставини доведенню не підлягають.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення сплати відповідачем стягнутої за рішенням Господарського суду Київської області від 19.09.2016 у справі № 911/2616/16 заборгованості, яка складається з основного боргу за договором поставки, сум пені, процентів річних, інфляційних втрат та судового збору.

Приписами статей 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Положення статті 11 Цивільного кодексу України передбачають, що цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

В силу приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Господарським судом Київської області встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" порушено умови договору постачання товару № ДП/53 від 12.10.2015, у зв`язку з чим прийняте рішення про стягнення з останнього 782509,00 грн боргу, 114452,62 грн. пені, 8337,38 грн 3% річних та 26257,38 грн інфляційних втрат, 13973,96 грн судового збору.

Відповідно до частини першої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 цього Кодексу передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Відтак, рішення у справі № 911/2616/16 не трансформує та не припиняє грошове зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська", що виникло з правовідносин за договором постачання товару № ДП/53 від 12.10.2015.

При цьому за встановлених у цій справі обставин нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на встановлену рішенням суду від 19.09.2016 у справі № 911/2616/16 заборгованість до складу якої, окрім основного боргу, входять суми неустойки, 3 проценти річних та інфляційних втрат, не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності та суперечить положенням статті 550 Цивільного кодексу про заборону нарахування процентів на неустойку.

Як зазначалося вище, визначаючи правову природу грошового зобов`язання, необхідно, перш за все виходити з правил частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В той же час правова природа неустойки зовсім інша, оскільки неустойка - це один із видів забезпечення виконання зобов`язання (статті 546, 549 Цивільного кодексу України).

За приписами частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Тобто, неустойка носить допоміжний (акцесорний) до основного зобов`язання характер.

Таким чином, системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов`язок сплатити неустойку за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, тому що неустойка є одним із видів забезпечення виконання основного зобов`язання, в тому числі й грошового. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.02.2014 у справі № 905/909/13-г.

Як вже зазначалося вище, однією з підстав припинення зобов`язання, в тому числі грошового, є його виконання проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Таким чином враховуючи, що грошове зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" виникло до ухвалення судового рішення по суті спору у справі № 911/2616/16 та не припинилося в наслідок набрання ним законної сили, нарахування 3 % річних та інфляційних, згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України, належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту цим судовим рішенням до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих цим рішенням сум пені, 3 % річних, інфляційних, та судового збору.

Формуючи вказані висновки Господарський суд Київської області спирається на Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.11.2019 у справі №905/1753/18

У зв`язку з наведеним, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимог щодо нарахування втрат від інфляції та 3% річних на суми пені, 3 % річних, інфляційних, та судового збору, що стягнуті з відповідача рішенням Господарського суду Київської області від 19.06.2016 у справі № 911/2616/16.

Поряд з тим, щодо застосування строків позовної давності, суд частково не погоджується з твердженням відповідача, позаяк, Постановою Великої Палати верховного Суду від 08.11.2019 у справі 127/15672/16-ц відступлено від правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі 331/3787/16-ц та, зокрема, зазначено про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Постановою Великої Палати верховного Суду від 08.11.2019 у справі 127/15672/16-ц також зазначено про те, що помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості.

Отже, в контексті даної постанови право позивача на нарахування стягнення втрат від інфляції та 3% річних виникло в період з моменту порушення грошового зобов`язання за договором постачання товару № ДП/53 від 12.10.2015 та припинилось фактичним виконанням рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2016 в частині основного боргу, а саме, 27.02.2019, а відтак, позовна давність позивачем щодо нарахування стягнення втрат від інфляції та 3% річних позивачем не пропущена, позаяк, позовна заява подана позивачем 24.10.2019.

Водночас, у зв`язку з подачею відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, право на стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, у позивача обмежуються останніми трьома роками, які передували подачі позову, тобто, позивач має право на стягнення коштів з 24.10.2016 (трирічний строк до подання позовної заяви) до моменту повного погашення основного боргу, позаяк, позовна заява подана останнім 24.10.2019.

Відтак, суд вважає за можливе, в порядку ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України застосувати позовну давність, яка заявлена відповідачем, до нарахованих позивачем сум втрат від інфляції та 3% річних на суму, стягнуту рішенням Господарського суду Київської області від 19.09.2016 за період з 05.10.2016 по 23.10.2016 (з 24.10.2016 позовна давність щодо права позивача на стягнення коштів нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України не пропущена).

У зв`язку з цим, суд у своєму розрахунку здійснює нарахування втрат від інфляції та 3% річних на основну суму боргу (782509,00 грн), стягнуту рішенням Господарського суду Київської області від 19.09.2016 у справі № 911/2616/16 з 24.10.2016 до моменту повного погашення відповідачем основного боргу, а саме, до 26.02.2019 (решта визначених судом сум до стягнення були повністю погашені 15.03.2019).

Судом перевірено, та встановлено, що рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2016 у справі №911/2616/16 виконано у повному обсязі шляхом зарахування коштів на розрахункові рахунки позивача, що підтверджується банківською випискою АТ «ВТБ Банк» за період з 10.10.2017 по 09.10.2017 та банківськими виписками АТ «Креді Агріколь Банк» (містяться у матеріалах справи).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до банківської виписки АТ «ВТБ Банк» за період з 10.10.2017 по 09.10.2017, від відповідача 11.10.2017 надійшла оплата у розмірі 100000,00 грн (призначення платежу - оплата за макуху соняшникову зг. дог. №ДП/53 від 12.10.2015 в.т.ч. ПДВ 20% 16666,67 грн), водночас, позивачем на погашення боргу, зараховується з цієї суми лише сума у розмірі 8200,54 грн та не надається пояснень шодо вчинення таких дій, позаяк, у призначенні платежу зазначено саме той договір, за порушення умов якого, ухвалено рішення у справі №911/2616/16 про стягнення коштів.

У зв`язку з даною обставиною, суд вважає за необхідне зараховувати всю суму надходження від відповідача 11.10.2017, а саме, у розмірі 100000,00 грн.

Поряд з тим, суд наголошує, що при надходженні коштів від відповідача кошти першочергово зараховуються для погашення основної суми боргу (782509,00 грн), стягнутої відповідно до рішення Господарського суду Київської області від 19.06.2016 у справі № 911/2616/16.

Відтак, судом встановлено, що у наступні періоди у позивача виникало право на нарахування втрат від інфляції та 3% річних на основну суму боргу з урахуванням її періодичної сплати:

з 05.10.2016 по 10.10.2017 - на 782509,00 грн;

з 11.10.2017 по 11.10.2017 - на 682509,00 грн;

з 12.10.2017 по 12.10.2017 - на 582509,00 грн;

з 13.10.2017 по 17.10.2017 - на 467509,00 грн;

з 18.10.2017 по 23.10.2017 - на 424033,21 грн;

з 24.10.2017 по 25.11.2018 - на 399033,21 грн;

з 26.11.2018 по 13.12.2018 - на 308186,85 грн;

з 14.12.2018 по 24.01.2019 - на 217277,76 грн;

з 25.01.2019 по 07.02.2019 - на 203641,40 грн;

з 08.02.2019 по 26.02.2019 - на 68077,12 грн;

з 27.02.2019 - 0,00 грн.

Відтак, станом на 27.02.2019 - дату чергового надходження коштів стягнутих в межах виконавчого провадження №57664889, сума сплачених в межах договору №ДП/53 від 12.10.2015 та виконавчого документу №911/2616/16 від 19.10.2016 становила 849996,16 грн (підтверджується наданими позивачем банківськими виписками), що відповідно покриває суму основного боргу згідно рішення суду від 19.09.2016 у справі №911/2616/16.

Отже, з 27.02.2019 у позивача припинилось право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення відповідачем грошового зобов`язання, що виникло у останнього з договору №ДП/53 від 12.10.2015.

Суд, під час проведення розрахунку, розраховує втрати від інфляції та 3% річних на основну суму боргу відповідно до періодів, які зазначені позивачем у власних розрахунках та входять до періодів зазначених судом вище, окрім першого періоду, який рахується судом з 24.10.2016 з підстав пропуску позивачем строків позовної давності за вимогами з 05.10.2016 по 23.10.2016 (позовна давність).

Крім того, суд розраховує втрати від інфляції відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України 17.07.2012 № 01-06/928/2012, відповідно до ч. 2 якого, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Відтак, судом зроблено розрахунок втрат від інфляції на основну суму боргу (782509,00 грн) за період з 24.10.2016 по 26.02.2019 з урахуванням надходження коштів від відповідача та встановлено, що втрати від інфляції складають 149720,30 грн та підлягають стягненню з відповідача.

Водночас, судом зроблено розрахунок 3% річних, також, на основну суму боргу (782509,00 грн) за період з 24.10.2016 по 26.02.2019 з урахуванням надходження коштів від відповідача та встановлено, що 3% річних складають 37403,38 грн та підлягають стягненню з відповідача.

Поряд з тим, суд зазначає, що у розрахунку 3% річних позивачем невірно зазначанені періоди №3 (з 12.10.2017 по 12.10.2017) та №4 (з 13.10.2017 по 13.10.2017) з тих підстав, що оплати, які входять у вказані періоди, від відповідача надходили 11.10.2017 та 12.10.2017, отже, правильними періодами є з 11.10.2017 по 11.10.2017 та з 12.10.2017 по 12.10.2017.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що у розрахунку 3% річних ним невірно зазначений період №7, а саме з 25.10.2017 по 26.11.2018, тоді як правильний період з 25.10.2017 по 25.11.2018, позаяк, оплата від відповідача у розмірі 90846,36 грн надійшла саме 26.11.2018, а отже, сума боргу станом на вказану дату змінилась (зменшилась).

Аналогічна ситуація з вищезазначеними періодами стосується і розрахунку позивача втрат від інфляції, проте, у вказані періоди інфляційне збільшення боргу не відбувалось.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача та відповідача пропорційно від задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" (07413, Київська обл., Броварський район, с. Пухівка, вул. Радгоспна, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерком Агро" (08133, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Чорновола, буд. 52, ) 149720,30 грн втрат від інфляції, 37403,38 грн 3% річних, а також 2806,85 грн судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення складено та підписано 14.01.2020.

Суддя А.Ф. Черногуз