ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 січня 2020 р. Справа № 903/945/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни

та за присутності представників сторін:

від позивача: не з`явились

від відповідача: Ткачук А.А.-старший юрисконсульт (довіреність від 22.10.2019р. №2894)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача: Підприємства теплових мереж "Ковельтепло", м. Ковель

про стягнення 8 962,02 грн.

Встановив: Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду з позовом від 22.11.2019р. до Підприємства теплових мереж "Ковельтепло" про стягнення 8 962,02 грн., в тому числі 3 978,41 грн. пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов`язання по оплаті природного газу за період з 15.01.2015р. по 26.02.2015р. згідно п. 7.2. договору №024/14-ПР купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013р., 4 601,94 грн. штрафу, нарахованого за прострочення зобов`язання по оплаті природного газу понад 30 днів згідно п. 7.2. договору та 381,67грн. 3% річних за період з 15.01.2015р. по 26.02.2015р., нарахованих згідно ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач засвідчував на несвоєчасному виконанні відповідачем умов договору №024/14-ПР купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013р. в частині проведення розрахунків за отриманий товар, нарахування у зв`язку з цим пені, штрафу та 3 % річних.

При цьому, позивач просив суд здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 05.12.2019р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 18.12.2019р., запропоновано сторонам вчинити певні дії та надати суду відповідні матеріали.

18.12.2019р. на електронну адресу суду від відповідача надійшов відзив №3763 від 17.12.2019р. на позовну заяву з обгрунтовуючими відзив документами,в котрому відповідач просив суд зменшити розмір нарахованої до стягнення з Підприємства теплових мереж "Ковельтепло" пені до 10%.

При цьому, відповідач засвідчив, що Підприємство теплових мереж "Ковельтепло" належить до комунальної власності і є основним в місті Ковелі виробником і надавачем послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, бюджетним установам та суб`єктам підприємницької діяльності.

Посилаючись на положення ст. 9 ЗУ "Про теплопостачання", ст. ст. 526, 530, 610, 611, 612, 614, 901, 903 ЦК України, ст. ст. 193, 230-232 ГК України, п. 7.2. договору №024/14-ПР від 26.11.2013р. відповідач засвідчив, що Підприємство теплових мереж "Ковельтепло" діяло відповідно до норм чинного законодавства, що регулює розрахунки за спожитий природний газ, та вжило всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Так, згідно укладеного договору, відповідачем купувався природний газ лише в грудні 2014р. на суму 166 678,98 грн. Дану суму відповідач сплатив двома частинами, а саме: 02.02.2015р. - 100 936,95 грн.; 05.02.2015р. - 65 742,03 грн. з незначним простроченням, незважаючи на значну заборгованість споживачів перед підприємством, яка станом на 01.01.2015р. становила 9283,7 тис. грн., в т.ч. населення - 6892,2 тис. грн.; бюджетні організації - 82,5 тис. грн.; інші споживачі - 1433,4 тис. грн.; пільги - 131,0 тис. грн.; субсидії - 744,6 тис. грн., що стверджується довідкою підприємства від 17.12.2019р. № 3759.

Підприємство теплових мереж "Ковельтепло" надає послуги з централізованого опалення за тарифами, встановленими органом місцевого самоврядування, джерел відшкодування нарахованих штрафних санкцій підприємство не має.

Механізм оплати природного газу не враховує касового розриву між сплатою споживачами за спожиту теплову енергію і сплатою теплопостачальними організаціями за використаний природний газ, що спричинило суттєве зменшення обігових коштів для оплати не тільки захищених статей, таких як заробітна плата, податки, але й для ведення господарської діяльності, виконання аварійних ремонтів тощо.

Більше того, за умов існування спецрахунків, з яких грошові кошти розподіляються автоматично за природний газ, нарахування НАК "Нафтогаз України" штрафних санкцій теплопостачальним організаціям, на думку відповідача, взагалі є алогічним.

Крім того, Підприємством відповідача вживаються усі передбачені законодавством заходи по стягненню заборгованості з боржників, зокрема, населення, за послуги з теплопостачання. Підприємство також вдається до всіх методів впливу на добровільній основі: поквартирний обхід і безпосереднє спілкування з боржниками, звернення через листи - прохання про необхідність сплати заборгованості. Однак, з незалежних від підприємства причин дебіторська заборгованість залишається досить великою, а саме на 01.12.2019р. заборгованість населення за послуги теплопостачання складає 24573,4 тис. грн.

За період з 01.01.2018р. по 01.01.2019р. пред`явлено до виконання в органи ДВС судових рішень про стягнення боргу з фізичних та юридичних осіб на суму 3427,6 тис. грн., а утримано - 663,5 тис. грн., тобто 19,4 %. За десять місяців 2019 року подано до стягнення виконавчих документів на суму 4540,9 тис. грн., а реально надійшло коштів за цей період по виконавчих документах 1533,4 тис. грн., що становить 33,77 %.

Водночас, за період з квітня по жовтень 2019р. ПТМ "Ковельтепло" отримало збитки в розмірі 11415,9 тис. грн., що підтверджується оборотами рахунку 441.

У зв`язку з погіршенням фінансового стану підприємства, відсутністю обігових коштів рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 14.04.2016р. № 137 було затверджено графік подачі підприємством гарячої води для населення та інших споживачів лише три дні на тиждень в міжопалювальний період і до даного часу та встановлювався на підприємстві неповний робочий час для усіх працівників підприємства, зокрема, з 01.06.2017р. по 31.12.2017р. та з 01.07.2019р. до початку опалювального сезону 2019 - 2020рр.

В зв`язку із заборгованістю споживачів за теплову енергію для поповнення обігових коштів підприємство змушене брати кредити в банку для проведення розрахунків за енергоносії та нести витрати по сплаті процентів. Це теж свідчить про те, що підприємство намагається, залучивши додаткові кошти, належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання.

Посилаючись на положення ст. ст. 233, 551 ЦК України, а також враховуючи статус відповідача, соціальну спрямованість його діяльності по безперебійному забезпеченню тепловою енергією населення, підприємств, установ та організацій міста, беручи до уваги ту обставину, що заборгованість за природний газ сплачено повністю, низьким рівнем оплати житлово - комунальних послуг населенням, враховуючи причини неналежного виконання зобов`язання з оплати ПТМ "Ковельтепло", незначності прострочення у виконанні зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання підприємством, скрутний майновий стан відповідача та відсутність доказів заподіяння збитків позивачу, та зважаючи на те, що в якості компенсації за прострочення виконання зобов`язання з оплати вартості природного газу до стягнення підлягають 3 % річних та 7% штрафу, відповідач вважає, що є підстави для зменшення розміру пені до 10%.

Поруч з цим, 18.12.2019р. на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання від 17.12.2019р. №3764 про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю надання стороні часу для надіслання на адресу позивача відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 18.12.2019р. розгляд справи було відкладено на 13.01.2020р. та запропоновано сторонам вчинити певні дії та надати суду відповідні матеріали.

11.01.2020р. на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача від 10.01.2020р. №14/4-163-20, в котрій позивач заперечував стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованої до стягнення з Підприємства теплових мереж "Ковельтепло" пені з огляду на те, що в момент підписання договору відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов договору, а боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин. Більше того, виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема, споживачів.

Крім того, збитковість підприємства відповідача, на переконання позивача, не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки, а неналежне планування своєї господарської діяльності відповідачем не повинно порушувати права інших господарюючих суб`єктів, які належним чином виконали свої обов`язки.

Поруч з цим, позивач вказав, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує його фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів.

У визначений судом день та час в судове засідання 13.01.2020р. з`явився лише представник відповідача, позивач свого уповноваженого представника в засідання суду не направив.

Розглянувши відзив відповідача на позовну заяву №3763 від 17.12.2019р., який як це встановлено судом в основному містить заяву про зменшення суми пені, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

В даному випадку, відповідач у відзиві на позовну заяву №3763 від 17.12.2019р. фактично визнає позов, однак засвідчує на наявності підстав для зменшення розміру нарахованої позивачем до стягнення з відповідача пені до 10%.

Відповідно до ч. 6 ст. 46 ГПК України суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що відзив відповідача (який містить заяву про визнання позову) підписаний директором Підприємства теплових мереж "Ковельтепло", визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.

За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачем.

Відповідно до п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Водночас, сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист ВГСУ від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянути впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проаналізувавши подані сторонами на обґрунтування позовних вимог та заперечень докази, беручи до уваги те, що розгляд даної справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження, а також те, що сторони, зокрема, позивач, належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду даної справи по суті, явка уповноважених представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, господарський суд вважає за можливе в даному судовому засіданні розглянути справу по суті, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника відповідача, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений до відповідача позов підлягає до часткового задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 26 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та Підприємством теплових мереж "Ковельтепло" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №024/14-ПР з додатковими угодами №1 від 22.01.2014р., №2 від 30.04.2014р., № 3 від 16.06.2014 р., № 4 від 19.09.2014 р., № 5 від 11.11.2014 р., № 6 від 31.12.2014 р., згідно з умовами п.п. 1.1.-1.2. котрого ПАТ "НАК "Нафтогаз України" було взято на себе зобов`язання щодо передачі у власність Покупця у 2014 році природного газу, ввезеного на митну територію України НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а ПТМ "Ковельтепло", в свою чергу, зобов`язання відносно прийняття газу та проведення його оплати у визначеному договором порядку. Газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Пунктом 3.1 договору передбачалось, що Продавець передає Покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі Покупця. Право власності на газ переходить від Продавця до Покупця в пунктах приймання-передачі.

Пунктом 3.3 договору визначено, що приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до п.6.1 договору оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться Покупцем виключно грошовими коштами у такому порядку: оплата в розмірі 30% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки газу; оплати в розмірі по 35% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15 числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання Покупцем умов п.6.1 договору Покупець зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 % від суми простроченого платежу.

Згідно п. 9.3. цього договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Положеннями розділу 11 договору визначалось, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2014р.,а в частині проведення розрахунків-до їх повного здійснення.

Даний договір з додатковими угодами до нього підписано сторонами та скріплено відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору купівлі-продажу природного газу №024/14-ПР від 26.11.2013р. позивачем у грудні 2014 року було передано, а відповідачем прийнято та в подальшому спожито, природного газу в обсязі 21,755 тис.куб.м. загальною вартістю 166 678,98 грн., що підтверджується долученою до матеріалів справи копією Акту приймання-передачі природного газу від 31.12.2014р.

Судом встановлено, що зазначений Акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2014р. підписаний уповноваженими представниками сторін, скріплений відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів, містить всі визначені законодавством обов`язкові реквізити, в повному об`ємі відображає зміст та обсяг здійсненої сторонами на його підставі, згідно умов підписаного договору №024/14-ПР від 26.11.2013р. впродовж грудня 2014 року господарської операції.

Передача позивачем природного газу у вказаних об`ємах та його отримання відповідачем не заперечується представником ПТМ "Ковельтепло" у відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні.

Пунктом 6.1 договору сторонами було передбачено, що оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться Покупцем виключно грошовими коштами у такому порядку: оплата в розмірі 30% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки газу; оплати в розмірі по 35% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15 числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Проте, ПТМ "Ковельтепло" взяті на себе зобов`язання в частині проведення з позивачем належних розрахунків по оплаті переданого природного газу (у порядку та строки, визначені вище) виконувало неналежним чином, чим порушило п.6.1 Договору.

Судом встановлено, що платежі проводились із допуском у певні періоди порушень встановлених угодою граничних термінів, що, в свою чергу, призводило до прострочення платежів на той чи інший час та виникнення боргу у той чи інший період на певну суму.

Зазначене підтверджено розрахунком позивача та довідкою по операціях за договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування у ПТМ "Ковельтепло" у певні періоди заборгованості по оплаті газу стало підставою для здійснення позивачем нарахувань відповідачу сум пені та штрафу за прострочку виконання грошових зобов`язань, а також процентів річних, подальше звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Відповідно до ст. ст. 174, 181 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З положень ст. 509 ЦК України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд встановив, що в даному випадку, відносини між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Підприємством теплових мереж "Ковельтепло" носять договірний характер, укладений між ними договір купівлі-продажу природного газу №024/14-ПР від 26.11.2013р. з додатковими угодами до нього предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний не був.

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу положень пункту 6.1. договору купівлі-продажу природного газу №024/14-ПР від 26.11.2013р. відповідач повинен був розрахуватись з позивачем за спожитий у грудні 2014 року газ до 14 січня 2015 року включно.

Однак, у встановлені п. 6.1. договору купівлі-продажу природного газу №024/14-ПР від 26.11.2013р. строки відповідач за отриманий природний газ з позивачем не розрахувався, що стало підставою для здійснення позивачем нарахувань відповідачу 3 978,41 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язання по оплаті природного газу згідно п. 7.2. договору №024/14-ПР купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013р. за період з 15.01.2015р. по 26.02.2015р., 4 601,94 грн. штрафу за прострочення зобов`язання по оплаті природного газу понад 30 днів згідно п. 7.2. договору та 381,67грн. 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за період з 15.01.2015р. по 26.02.2015р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив оплату заборгованості в розмірі 166 678,98грн. двома платежами.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що відповідальність, визначена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті, а тому відповідно застосовується за прострочку виконання грошового зобов`язання незалежно від домовленості сторін.

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями відповідальності відповідача, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягненні пені чи штрафу.

Згідно з представленими розрахунками позивачем відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України було нараховано відповідачу 381,67грн. 3% річних за період з 15.01.2015р. по 26.02.2015р.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення процентів річних, перевіривши методику та періоди їх нарахування за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН", суд вважає, що останні підставні, відповідають фактичним обставинам справи, є арифметично вірними, а відтак підлягають до задоволення у визначеному позивачем розмірі.

Крім того, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем при зверненні до суду з даним позовом було включено до ціни позову вимоги щодо стягнення з відповідача 3 978,41 грн. пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов`язання по оплаті природного газу згідно п. 7.2. договору №024/14-ПР купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013р. за період з 15.01.2015р. по 26.02.2015р. та 4 601,94 грн. штрафу, нарахованого за прострочення зобов`язання по оплаті природного газу понад 30 днів згідно п. 7.2. договору.

Згідно п. 7.2. договору №024/14-ПР купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013р. сторони визначили, що у разі невиконання Покупцем умов п.6.1 договору Покупець зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 % від суми простроченого платежу.

Згідно ч.2 ст.4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим кодексом. Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В даному випадку сторони у п. 7.2 договору №024/14-ПР купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013р. визначили, що у разі невиконання Покупцем умов п.6.1 договору Покупець зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 % від суми простроченого платежу.

Відтак, за прострочення виконання грошових зобов`язань по оплаті за отриманий відповідачем природний газ, згідно перевіреного судом розрахунку позивача, останнім було нараховано відповідачу 3 978,41 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язання по оплаті природного газу згідно п. 7.2. договору №024/14-ПР купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013р. за період з 15.01.2015р. по 26.02.2015р. та 4 601,94 грн. штрафу за прострочення зобов`язання по оплаті природного газу понад 30 днів згідно п. 7.2. договору, які є арифметично вірними, підставними та такими, що підлягають до стягнення.

При цьому, суд засвідчує, що такий вид забезпечення виконання зобов`язання, як пеня та її розмір, встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України та статтями 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).

При цьому суд зазначає, що пункт 7.2. договору №024/14-ПР купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013р. не оспорюється відповідачем, в зв`язку з чим в силу вимог статті 204 ЦК України презюмується правомірність вказаного правочину.

Водночас, відповідачем відповідно до положень статті 83 ГПК України у відзиві на позовну заяву від 17.12.2019р. №3763 заявлено клопотання про зменшення розміру нарахованої до стягнення пені до 10%, в обгрунтування якого відповідач засвідчив, що Підприємство теплових мереж "Ковельтепло" діяло відповідно до норм чинного законодавства, що регулює розрахунки за спожитий природний газ, та вжило всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Так, згідно укладеного договору відповідачем купувався природний газ лише в грудні 2014р. на суму 166 678,98 грн. Дану суму відповідач сплатив двома частинами, з незначним простроченням, незважаючи на значну заборгованість споживачів перед підприємством, яка станом на 01.01.2015р. становила 9283,7 тис. грн., в т.ч. населення - 6892,2 тис. грн.; бюджетні організації - 82,5 тис. грн.; інші споживачі - 1433,4 тис. грн.; пільги - 131,0 тис. грн.; субсидії - 744,6 тис. грн., що підтверджується довідкою підприємства від 17.12.2019р. № 3759.

Підприємство теплових мереж "Ковельтепло" надає послуги з централізованого опалення за тарифами, встановленими органом місцевого самоврядування, джерел відшкодування нарахованих штрафних санкцій підприємство не має.

Механізм оплати природного газу не враховує касового розриву між сплатою споживачами за спожиту теплову енергію і сплатою теплопостачальними організаціями за використаний природний газ, що спричинило суттєве зменшення обігових коштів для оплати не тільки захищених статей, таких як заробітна плата, податки, але й для ведення господарської діяльності, виконання аварійних ремонтів тощо.

Більше того, за умов існування спецрахунків, з яких грошові кошти розподіляються автоматично за природний газ, нарахування НАК "Нафтогаз України" штрафних санкцій теплопостачальним організаціям, на думку відповідача, взагалі є алогічним.

Підприємством вживаються усі передбачені законодавством заходи по стягненню заборгованості з боржників, зокрема населення, за послуги з теплопостачання. Підприємство також вдається до всіх методів впливу на добровільній основі: поквартирний обхід і безпосереднє спілкування з боржниками, звернення через листи - прохання про необхідність сплати заборгованості. Однак, з незалежних від підприємства причин дебіторська заборгованість залишається досить великою, а саме на 01.12.2019р. заборгованість населення за послуги теплопостачання складає 24573,4 тис. грн.

За період з 01.01.2018р. по 01.01.2019р. пред`явлено до виконання в органи ДВС судових рішень про стягнення боргу з фізичних та юридичних осіб на суму 3427,6 тис. грн., а утримано - 663,5 тис. грн., тобто 19,4 %. За десять місяців 2019 року подано до стягнення виконавчих документів на суму 4540,9 тис. грн., а реально надійшло коштів за цей період по виконавчих документах 1533,4 тис. грн., що становить 33,77 %.

Водночас, за період з квітня по жовтень 2019р. ПТМ "Ковельтепло" отримало збитки в розмірі 11415,9 тис. грн., що підтверджується оборотами рахунку 441.

У зв`язку з погіршенням фінансового стану підприємства, відсутністю обігових коштів рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 14.04.2016р. № 137 було затверджено графік подачі підприємством гарячої води для населення та інших споживачів лише три дні на тиждень в міжопалювальний період і до даного часу та встановлювався на підприємстві неповний робочий час для усіх працівників підприємства, зокрема, з 01.06.2017р. по 31.12.2017р. та з 01.07.2019р. до початку опалювального сезону 2019 - 2020рр.

В зв`язку із заборгованістю споживачів за теплову енергію для поповнення обігових коштів підприємство змушене брати кредити в банку для проведення розрахунків за енергоносії та нести витрати по сплаті процентів. Це теж свідчить про те, що підприємство намагається, залучивши додаткові кошти, належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання.

Розглянувши зазначене клопотання, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення пені на 90 % з огляду на наступне.

Підпунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо; крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України; у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що: у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, з розміром збитків кредитора, а також повинен врахувати інші інтереси сторін.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд дослідивши матеріали справи, враховуючи приписи чинного законодавства та обставини справи, нетривале прострочення у виконанні зобов`язання, повну оплату отриманого газу, майновий стан сторін, стан розрахунків та соціальну значущість підприємства відповідача, приймаючи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору №024/14-ПР купівлі-продажу природного газу від 26.11.2013р., відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання, а також те, що основна заборгованість була перерахована ще до подачі позову до суду, прострочка оплати носила нетривалий характер, стягнення на користь позивача суми процентів річних, яка в певній мірі компенсує знецінення несплачених коштів відповідачем, а також штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто враховуючи, що при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані, те, що газ використовується відповідачем, зокрема, для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та іншими споживачами, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 233 ГК України, для часткового зменшення нарахованої позивачем пені на 90%.

Крім того, судом враховано, що скрутний фінансовий стан відповідача виник не лише з дій відповідача, а й інших суб`єктів.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.04.2019 у справі №925/1549/17, №924/754/18 від 18.06.2019, №912/1703/18 від 27.03.2019.

Доводи позивача про те, що відсутність коштів через несвоєчасність розрахунків контрагентів відповідача та інші обставини не можуть бути підставою для зменшення розміру пені, не приймаються судом до уваги, оскільки ці обставини не є єдиними підставами для зменшення розміру пені, а оцінені судом в сукупності з іншими.

Таким чином, з нарахованих позивачем 3 978,41грн. підлягають стягненню з відповідача 10% пені в сумі 397,84грн.

У позові на суму 3 580,57грн. пені слід відмовити у зв`язку з її зменшенням судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, частиною 9 вказаної статті визначено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

В той же час згідно ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Крім того, згідно статті 7 ЗУ "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

В даному випадку враховуючи висновок суду про підставність позовних вимог, доведення даного спору до суду з вини відповідача, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вважає, що витрати, пов`язані з розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до п. 2 ч. 1, ч. 9 ст. 129 ГПК України за рахунок Підприємства теплових мереж "Ковельтепло" у розмірі 50 відсотків сплаченого позивачем при поданні позовної заяви до суду судового збору, що становить 960,50 грн., а також повернути Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 960,50 грн. судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення №7011048 від 27.11.2019р. (оригінал платіжного доручення №7011048 від 27.11.2019р. знаходиться у матеріалах справи), у зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

Згідно положень ст. 130 ГПК України підставою для повернення Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" загальної суми судового збору в розмірі 960,50 грн. є дане рішення, підписане суддею та засвідчене гербовою печаткою Господарського суду Волинської області.

На підставі викладеного, керуючись ст. 7 Закону України "Про судовий збір", ст. ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 129, 130, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Підприємства теплових мереж "Ковельтепло" (Волинська область, місто Ковель, вулиця Володимирська, будинок 97, А, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ) 397,84 грн. пені, 4 601,94 грн. штрафу, 381,67 грн. трьох процентів річних, а всього 5 381,45 грн., а також 960,50 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

3. В позові в частині стягнення 3 580,57грн. пені відмовити.

4. Управлінню державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області (43021, м. Луцьк, вул. Стрілецька, 4а, ) повернути з Державного бюджету України Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ) 960,50 грн. судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення №7011048 від 27.11.2019р. (оригінал платіжного доручення №7011048 від 27.11.2019р. знаходиться у матеріалах справи) у зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

5. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

6. Підставою для повернення судового збору є дане рішення, підписане суддею та засвідчене гербовою печаткою Господарського суду Волинської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 14.01.2020р.

Суддя В. А. Войціховський

Примірник рішення суду направити:

-Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за адресою: м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6 (оригінал);

- Підприємству теплових мереж "Ковельтепло" за адресою: м. Ковель, вул. Володимирська, 97, А.