ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" січня 2020 р. Справа №926/552/19

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Желіка М.Б.,

Без виклику учасників справи

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Мамалигівський гіпсовий завод" за № 58 від 22.07.2019

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 01.07.2019 суддя: Миронюк С.О. м. Чернівці, повний текст рішення складено - 04.07.2019

за позовом Керівника Сторожинецької місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, м. Київ

до відповідача приватного акціонерного товариства "Мамалигівський гіпсовий завод", с. Мамалига, Новоселицький район, Чернівецька область

про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в сумі 37 145,05 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2019 року керівник Сторожинецької місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті звернувся в Господарський суд Чернівецької області з позовом до приватного акціонерного товариства "Мамалигівський гіпсовий завод" про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в сумі 37 145,05 грн., який за даними Управління Укртрансбезпеки в Тернопільській області відповідачем добровільно не сплачено.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами проведеного габаритно - вагового контролю встановлено факт перевезення вантажу автомобілем, який належить відповідачу, з перевищенням вагових обмежень, визначених Правилами дорожнього руху України, без дозволу, виданого Нацполіцією або документа про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів. Вказане є порушенням вимог ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Правовими підставами позову зазначено ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги», ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. п. 3, 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 за № 30, п.п. 27, 28, 31-1 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 за № 879.

Заявлений позов прокурором обґрунтовано ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч. 4 ст. 53 ГПК України, оскільки позивач не вживав самостійно заходів, спрямованих на захист інтересів держави шляхом пред`явлення позовних вимог до відповідача, в зв`язку з відсутністю в нього коштів для сплати судового збору, однак звернувся до прокуратури з відповідним листом про здійснення представництва його інтересів. Захист економічних та суспільних інтересів держави обґрунтовує тим, що неналежне здійснення Державною службою України з безпеки на транспорті захисту інтересів держави може призвести до ненадходження коштів у Державний бюджет України та, як наслідок, завдання економічних збитків державі, ставить під загрозу своєчасне та повне фінансування Державної цільової економічної програми розвитку автомобільних доріг загального користування державного значення на 2018-2022 роки, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.2018 № 382, метою якої є відновлення і розвиток автомобільних доріг загального користування державного значення для інтеграції їх до європейської транспортної системи та підвищення на них рівня безпеки руху, швидкості, комфортності та економічності перевезень, забезпечення доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення до об`єктів дорожньої інфраструктури, що суттєво порушує інтереси держави та зачіпає інтереси великого кола учасників.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 01.07.2019 позов задоволено. Стягнуто з ПАТ "Мамалигівський гіпсовий завод" на користь Державної служби України з безпеки на транспорті 37 145,05 грн., що еквівалентно 1211,16 євро, а також судовий збір в сумі 1921,00 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що прокурор у відповідності до вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", звернувся з даним позовом до суду, оскільки уповноважений орган не здійснив захист інтересів держави з метою надходження коштів до бюджету.

За наявними доказами встановлено судом порушення вимог ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги», ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та правильно здійснено розрахунок плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в розмірі 37 145,05 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати зазначене рішення та позов залишити без розгляду, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушенням нормматеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідач вважає, що суд помилково трактував положення ст.ст. 129, 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", оскільки в прокурора відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом в інтересах Державної служби України з безпеки на транспорті.

Апелянт стверджує, що оскільки суд не з`ясував характер спірних правовідносин між сторонами спору, а також не дослідив наявність правових підстав для звернення прокурора з позовом у даній справі, то у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України позов прокурора підлягає залишенню без розгляду як такий, що поданий особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Прокурор та позивач не скористалися своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подали.

У відповідності до приписів ч. 10 ст. 270 ГПК України вказана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається без повідомлення учасників справи.

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що позов у справі, подано прокурором в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, а позовні вимоги аргументовано тим, що ПАТ «Мамалигівський гіпсовий завод» порушило вимоги законодавства щодо плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортом, що прямо порушує державний інтерес, оскільки внаслідок таких дій Державний бюджет України зазнає втрат від систематичної несплати відповідачем коштів, а позивач не здійснює захист цих інтересів шляхом звернення до суду з позовом про стягнення коштів, тому прокурор має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів.

Державним інтересом для звернення прокурора з позовом до суду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - своєчасного та повного фінансування Державної цільової економічної програми розвитку автомобільних доріг загального користування державного значення на 2018-2022 року, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України за № 382 від 21.03.2018.

Суд першої інстанції, встановивши характер спірних правовідносин, а також визначивши закон, який їх регулює, дійшов до правильного висновку, що прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі уповноваженого органу, а саме Державної служби України з безпеки на транспорті, тобто з дотримання вимог норм процесуального так і матеріального права.

Переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які полягають у незгоді відповідача з висновками суду першої інстанції про наявність у прокурора повноважень на представництво інтересів держави та пред`явлення з цією метою відповідного позову, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з абз. 1-2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до абз.1-3 ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Таким чином, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, у кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) з урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів.

Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Наведені висновки Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Аналогічна правова позиція про застосування вказаних норм права викладена в постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20.09.2018 по справі № 924/1237/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 22.10.2019 у справі №914/648/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.

Причинами, які перешкоджають захисту інтересів держави Державною службою України з безпеки на транспорті у вигляді звернення до суду з позовом про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в сумі 37 145,05 грн. за порушення вимог ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги», ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», прокурор знаначає нездійснення уповноваженим органом (позивачем) упродовж більш ніж 6 місяців заходів щодо стягнення вказаних коштів, що підтверджується листами Управління Укртрансбезпеки у Тернопільській області за вих. № 35/799-18 від 20.09.2018 та за вих. № 36/1118-18 від 07.12.2018 до прокуратуриЧернівецької області та Сторожинецької місцевої прокуратури (а.с. 30, 42), а також листом Сторожинецької місцевої прокуратури за № 92-101-19 від 16.01.2019 до Державної служби України з безпеки на транспорті (а.с. 54).

Окрім того прокурор зазначив, що ненадходження плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом до Державного бюджету України порушує інтереси держави, яка у зв`язку з цим позбавляється можливості фінансувати в повній мірі роботи, у тому числі, пов`язані з відновленням та розвитком дорожньої інфраструктури держави, завдання економічних збитків державі, своєчасне та повне фінансування Державної цільової економічної програми розвитку автомобільних доріг загального користування державного значення на 2018-2020 роки, а такий стан автомобільних доріг не забезпечує повною мірою швидке, комфортне, економічне та безпечне перевезення пасажирів і вантажів, інтеграцію до європейської транспортної системи та підвищення на них рівня безпеки руху, що суттєво погіршує інтереси держави та зачіпає інтереси великого кола учасників.

Таким чином, судами встановлено, що Державною службою України з безпеки на транспорті з часу виникнення заборгованості щодо плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в сумі 37 145,05 грн. неналежним чином здійснювався захист інтересів держави, не вживалися визначені чинним законодавством ефективні заходи, спрямовані на захист інтересів шляхом звернення з позовом до суду щодо стягнення грошових коштів.

Зазначені обставини свідчать про правильність висновків суду першої інстанції, щодо повноважень прокурора на звернення до суду виходячи із встановлених обставин по справі та нормативно-правового обгрунтування як нормами матеріального права - ст. 131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» так і процесуальними- ст. 53 ГПК України.

Відповідно, правильними є й висновки місцевого господарського суду про те, що подана позовна заява є заходом прокурорського реагування та направлена на захист економічних та суспільних інтересів держави, оскільки неналежне здійснення Державною службою України з безпеки на транспорті захисту інтересів держави призводить до завдання економічних збитків державі, ставить під загрозу своєчасне та повне фінансування Державної цільової економічної програми розвитку автомобільних доріг загального користування державного значення на 2018-2022 роки, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.2018 № 382, що в свою чергу порушує інтереси держави та зачіпає інтереси великого кола учасників.

У рішенні Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 1-1/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Поняття "орган уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження" визначено, як орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Враховуючи наведене вище, встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, які не носять загальнодержавного характеру, але направлені на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та спосіб, який відноситься до їх відання.

Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Оскільки прокурор, обґрунтовував позовні вимоги тим, що Державна служба України з безпеки на транспорті неналежним чином здійснювала захист інтересів держави щодо стягнення з ПАТ «Мамалигівський гіпсовий завод» плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в сумі 37 145,05 грн., через те, що Державний бюджет України зазнає втрат від несплати зазначених коштів, та у зв`язку з відсутністю у позивача передбачених коштів на сплату судового збору, то не вжиття відповідних заходів Державною службою України з безпеки на транспорті негативно впливає на дохідну частину бюджету та фінансування видатків держави, крім того на ефективність використання доріг загального користування, і як наслідок порушує інтереси держави, тому господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності в прокурора права на звернення у суд із позовом в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Як і немає підстав для виходу суду за межі доводів апеляційної скарги( ст.269 ГПК України), оскільки судом першої інстанції на підставі наявних доказів встановлено факт перевезення вантажу автомобілем, який належить відповідачу, з перевищенням вагових обмежень, визначених Правилами дорожнього руху України, без дозволу, виданого Нацполіцією або документа про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів відповідно і стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в сумі 37 145,05 грн., який за даними Управління Укртрансбезпеки в Тернопільській області відповідачем добровільно не сплачено.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Мамалигівський гіпсовий завод" підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Чернівецької області від 01.07.2019 - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про залишення за апелянтом судового збору в розмірі 2881,50 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за № 1463 від 12.08.2019.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Мамалигівський гіпсовий завод" за № 58 від 22.07.2019 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Чернівецької області від 01.07.2019 в справі №926/552/19 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 2881,50 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Бонк Т.Б.

Желік М.Б.