ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/2242/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткач І.В. - головуючий, Губенко Н.М., Кролевець О.А.,

за участю секретаря судового засідання Співака С.В.,

представники учасників справи:

позивача - Красильникова К.О.,

відповідача - Каракоця О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг Квік Буд"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019

(головуючий суддя Кравчук Г.А., судді Чорногуз М.Г., Коробенко Г.П.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019

(суддя Чебикіна С.О.)

у справі №910/2242/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг Квік Буд"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання недійсним договору фінансового лізингу,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад позовних вимог

1.1. У лютому 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізинг Квік Буд" (далі - ТОВ "Лізинг Квік Буд") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк") про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4Л16085ЛИ від 16.09.2016.

1.2. В обґрунтування позовних вимог ТОВ "Лізинг Квік Буд" вказує, що спірний договір всупереч вимогам ст.ст. 793, 794 ЦК України під час його укладення не було посвідчено нотаріально, що є підставою для його визнання недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

2. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

2.1. 16.09.2016 між ПАТ КБ "Приватбанк" (правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк") (банк) та позивачем (лізингоодержувачем) укладено договір фінансового лізингу №4Л16085ЛИ (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого банк, який є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку №1 до договору (далі - майно), передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банку у платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

У додатку №1 до договору сторони зазначили найменування нерухомого майна (предмета фінансового лізингу).

2.2. Відповідно до умов п. 1.2 договору сторони узгодили, що на дату укладення договору загальна вартість майна становила 151 296 254,00 грн.

2.3. За змістом п. 9.1 договору строк дії договору - з дати його підписання по 25.08.2026. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінено у разі дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору.

2.4. На виконання умов договору банк, як власник нерухомого майна, передав позивачу згідно з актом прийому-передачі №1 (додаток №3 до договору) нерухоме майно за адресою: Одеська обл., м. Любашівка, вул. Будівельників, б. 1, загальна площа 188,5 кв.м, складається з: адмінбудівля А, прохідна Б, побутове приміщення В, гараж в, вбиральня Д, склад Е, склад е, склад Ж, насосна З, склад І, навіс К, огорожа 1-6, споруди 7-18, резервуари 19-30, пожежна водойма I-IV, колодязь V, мощення VІ-VІІ.

3. Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1. 30 травня 2019 року рішенням Господарського суду міста Києва у задоволенні позову відмовлено.

3.2. 23 вересня 2019 року постановою Північного апеляційного господарського суду рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 залишено без змін.

3.3. Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного договору недійсним. Зокрема, приписи Закону України "Про фінансовий лізинг" та параграфу 6 глави 58 ЦК України не містять норми про обов`язкове нотаріальне посвідчення договору лізингу.

4. Стислий виклад вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

4.1. ТОВ "Лізинг Квік Буд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019, рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

4.2. На думку скаржника, суди порушили ст.ст. 182, 203, 210, 215, 216, 220, 657, 794, 806 ЦКУкраїни, ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень".

4.3. Позивач вважає, що законодавство України не містить спеціального закону, який би регулював правовідносини прямого лізингу і необхідно саме враховувати вимоги ч. 2 ст. 4 ЦК України, відповідно до яких основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тобто, при розгляді спірних правовідносин необхідно керуватися саме Цивільним кодексом України.

4.4. Скаржник зазначає, що з урахуванням вимог ст. 182 ЦК України, ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" договір фінансового лізингу, укладений строком більш ніж на три роки, предметом якого є нерухоме майно, підлягає обов`язковій державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

4.5. Також судами попередніх інстанцій безпідставно не взято до уваги посилання позивача на правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду України у справі №363/3673/14-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №301/1583/16-ц.

4.6. АТ КБ "Приватбанк" подало відзив на касаційну скаргу, в якому воно заперечуючи проти доводів касаційної скарги просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

4.7. Відзив мотивовано тим, що за загальним правилом нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору не вимагається. Тобто таке посвідчення є необхідним лише у випадках прямо передбачених законом.

4.8. Системне тлумачення ч. 2 ст. 806 ЦК України та параграфу 1 Глави 58 ЦK України свідчить, що у ч. 2 ст. 806 ЦК України закріплена бланкетна норма, яка відсилає виключно до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України). Отже, положення ст. 793, 794 ЦК України, що відносяться до параграфу 4 глави 58 ЦК України, та з яких виходить позивач посилаючись на обов`язковість нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору фінансового лізингу, не можуть бути застосовані до правовідносин, що склались між сторонами. Адже, дія зазначених положень матеріального права не поширюється на правовідносини, які виникають на підставі договору фінансового лізингу.

4.9. Водночас спеціальний нормативно-правовий акт, який регулює спірні правовідносини (Закон України "Про фінансовий лізинг"), не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Враховуючи наведене, на думку відповідача, позивачем не було доведено наявності підстав для визнання спірного договору фінансового лізингу недійсним.

4.10. Також відповідач стверджує, що висновок Верховного Суду України в справі №363/3673/14-ц не підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки відповідно до фабули зазначеної цивільної справи, спірні правовідносини у ній виникли на підставі договору фінансового лізингу, умови якого відрізняються від умов договору, який був укладений між AT КБ "ПриватБанк" та ТОВ "Лізинг Квік Буд".

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

5.1.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Спір по справі стосується наявності підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу.

5.2.2. Приписами ст. 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

5.2.3. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Верховний Суд зауважує, що вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, має бути встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання відповідних правових наслідків.

5.2.4. Відповідно до ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 ГК України).

Частиною 1 ст. 181 ГК України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

5.2.5. Відповідно до частин 1, 4 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 806 ЦК України, ч. 1 ст. 292 ГК України, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом, та загальні положення про купівлю-продаж і договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

5.2.6. Суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу, закріплені у ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачають, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

За приписами ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

5.2.7. Судами попередніх інстанцій встановлено, що оспорюваний договір фінансового лізингу від 16.09.2016 №4Л16085ЛИ укладений у письмовій формі без його нотаріального посвідчення. При цьому правочин укладено строком більше ніж на три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Тобто, за загальним правилом нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору не вимагається. Нотаріальне посвідчення договору є необхідним лише у випадках, прямо передбачених законом та за домовленістю сторін.

Водночас судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що ні Цивільним кодексом України, ні Законом України "Про фінансовий лізинг" не передбачено обов`язку нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу. При цьому у спірному договорі також відсутні положення щодо домовленості сторін нотаріально посвідчити договір фінансового лізингу.

Частиною 2 ст. 806 ЦК визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Отже, системний аналіз зазначеної норми у контексті параграфу 1 глави 58 ЦК України свідчить про те, що у ч. 2 ст. 806 ЦК України закріплена бланкетна норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК України), тому до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися лише норми параграфу 1 глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

5.2.8. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №915/865/17, від 06.03.2019 у справі №910/22473/17, від 08.10.2019 у справі №910/2153/19, від 31.10.2019 у справі №910/2219/19, від 21.11.2019 у справі №910/2233/19, від 10.12.2019 у справі №910/2046/19, від 12.12.2019 у справі №910/2112/19.

Відтак, судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що приписи ст. 793 ЦК України, яка міститься у параграфі 4 глави 58 ЦК України, у цьому випадку не застосовуються.

При цьому, встановлений у п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов`язок щодо реєстрації права користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, випливає безпосередньо зі змісту ст. 794 ЦК України, яка розташована у параграфі 4 Глави 58 ЦК України, яка, як було зазначено, не підлягає застосуванню до договору фінансового лізингу.

5.2.9. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто в силу приписів зазначеної статті, правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Враховуючи наведені положення законодавства і обставини встановлені судами, та зважаючи, що позивач належними доказами не довів наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу із заявлених ним мотивів, Верховний Суд вважає, що господарські суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову.

5.2.10. При цьому Верховний Суд відхиляє посилання позивача на правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду України у справі №363/3673/14-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №301/1583/16-ц, оскільки правовідносини за оспорюваним договором у справі, що розглядається, не є аналогічними або подібними правовідносинам у справах №301/1583/16-ц та №363/3673/14-ц .

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Верховний Суд вважає висновок господарських судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог правильним. При цьому, доводи позивача у касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки обставин справи, що не є компетенцією Верховного Суду, враховуючи вимоги ст. 300 ГПК України.

6.2. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг Квік Буд" без задоволення, а судових рішень, що оскаржуються, - без змін.

7. Судові витрати

7.1. Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг Квік Буд" без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

8. Висновки Верховного Суду щодо застосування норми права

8.1. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Тобто, за загальним правилом нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору не вимагається. Нотаріальне посвідчення договору є необхідним лише у випадках, прямо передбачених законом та за домовленістю сторін.

Частиною 2 ст. 806 ЦК визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Отже, системний аналіз зазначеної норми у контексті параграфу 1 глави 58 ЦК України свідчить про те, що у ч. 2 ст. 806 ЦК України закріплена бланкетна норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК України), тому до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися лише норми параграфу 1 глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг Квік Буд" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі №910/2242/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. Ткач

Судді Н. Губенко

О. Кролевець