ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2020 року м.Дніпро Справа № 908/1910/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Верхогляд Т.А., Чередко А.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка"
на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.10.2019
у справі № 908/1910/19
за позовом Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" (юридична адреса: 69002, м. Запоріжжя, вул. Фортечна (Грязнова), буд. 4-А; поштова адреса: 69002, м.Запоріжжя, вул. Фортечна, 4-А, офіс 3, а/с 5012)
про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Запорізької області звернулася Військова частина НОМЕР_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" про стягнення 5 034,40 грн. пені за прострочення постачання товару за договором від 04.05.2018 №63/18.
Підставою для звернення з позовом до суду зазначено неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної поставки товару в рамках договору закупівлі №63/18 від 04.05.2018. У зв`язку з порушенням строків поставки товару, позивач враховуючи умови договору та приписи діючого законодавства нарахував та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 5 034,40 грн..
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.10.2019 у справі № 908/1910/19 позов задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка", ідентифікаційний код юридичної особи 24510970 на користь Військової частини НОМЕР_1 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_2 пені та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн. 00 коп.).
Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що на момент виконання умов договору про закупівлю №63/18 від 04.05.2018 року позивачем було поставлено товар відповідачу, але допущено прострочення поставки на 29 днів, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом. У зв`язку з цим на підставі п. 7.2 договору позивач нарахував відповідачу пеню в сумі 5 034,40 грн. за порушення строку поставки, яка останнім не була сплачена. Відтак місцевий господарський суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.
Не погодившись з вказаним рішенням господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" подало апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 24.10.2019 у справі № 908/1910/19 у повному обсязі. Також апелянт просить стягнути на свою користь витрати на професійну правову допомогу, докази понесення яких буде додано в строк 5 днів з дати прийняття судового рішення.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що мала місце неповнота встановлення обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, яка полягає в тому, що при ухваленні рішення у справі суд першої інстанції не надав оцінку тому, що ТОВ «Промелектроніка» діяв згідно умов Договору та повідомляв ВЧ про те, що від покупця не надійшло повідомлення про поставку товару.
За твердженнями апелянта, суд першої інстанції не застосувавши аб. 2 ч. 1 ст. 530 ЦК України та правові висновки ВС допустив порушення норм матеріального права.
Окремо зазначає, що у справі відсутні підтвердження повноважень представників ВЧ, які приймали участь у розгляді справи та не є адвокатами.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.10.2019 у справі №908/1910/19, розгляд скарги призначений в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
04.12.2019 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду - без змін.
Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.05.2018 між Військовою частиною НОМЕР_1 (замовник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю Промелектроніка (постачальник, відповідач у справі) укладено договір про закупівлю №63/18 (далі договір).
Відповідно до п. 1.2 договору постачальник зобов`язується поставити замовникові товар у кількості та у строки, визначені у специфікації товару (додаток № 1 до договору). Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.
У п. 1.1 договору визначено найменування товару: електронне обладнання (код за ДК 021:20-6. Електронне обладнання): лот №2 прилади МИ-285Г.
Згідно з п. 3.1 договору сума договору становить 173 600,00 грн., у тому числі ПДВ (20%) у розмірі 28 933,33 грн.
Пунктом 5.1 договору визначено строк постачання товару: згідно зі специфікацією товару (додаток № 1 до договору). Товар постачається силами (засобами) постачальника після відправлення замовником постачальнику повідомлення про готовність до виконання умов договору. Замовник у повідомленні визначає обсяги поставки товару та конкретне місце постачання (вантажоотримувача замовника). Замовник може надавати повідомлення на поставку як повного обсягу товару, так і на партію товару.
Згідно з п. 5.4 договору датою виконання зобов`язань постачальника з постачання товару є дата затвердження замовником (командиром військової частини НОМЕР_1 ) акту прийому поставленого товару (форма додаток № 3 до договору).
Замовник затверджує акт прийому поставленого товару (форма додаток № 3 до договору) при наявності акта приймання-передачі (форма додаток № 22 до наказу Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440).
Пунктом 7.2 договору передбачено, що за порушення строків (термінів) постачання товару або заміни його на якісний понад строки, зазначені у пунктах 2.2, 2.3, та 5.1 цього договору, постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення постачання за кожен день прострочення.
Штрафні санкції до постачальника за порушення строків (термінів) поставки товару не застосовуються з моменту затвердження без претензій акту приймання-передачі (форма-додаток 22, до наказу Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440).
Відповідно до п. 10.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання його двома сторонами. Термін дії договору включно до 31 грудня 2018 року, а в частині гарантійних зобов`язань до повного їх виконання.
04.05.2018 року сторони підписали специфікацію до договору, в якій погодили поставку такого товару: прилади МИ-285Г в кількості 4 одиниці; термін постачання товару: включно до 01.07.2018 року за письмовим повідомленням замовника; вартість товару за одиницю 43 400,00 грн., загальна сума 173600,00 грн. (з ПДВ).
31.07.2018 року ТВО командира військової частини НОМЕР_3 підполковником В.А.Галінським затверджено акт приймання-передачі № 261, який свідчить про поставку відповідачем товару (Магнетрон МИ-285Г 4 одиниці) на загальну суму 173 600,00 грн.
Позивач зазначає, що зобов`язання з поставки товару відповідачем виконано в повному обсязі, однак з порушенням визначеного договором строку. Акт прийому поставленого товару № 261 замовником затверджено 31.07.2018р., тож відповідачем порушено термін постачання товару на 29 днів.
Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, а саме: 14.01.2019 року позивач надіслав відповідачу претензію вих. №30/60/пс від 10.01.2019 року про сплату пені на підставі п. 7.2 договору в сумі 5 034,40 грн. за порушення строку поставки.
Відповідач вимоги позивача не задовольнив.
Надаючи оцінку даним спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає, що предметом спору є стягнення з відповідача пені за прострочення поставки товару по договору про закупівлю №63/18 від 04.05.2018 року.
Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.
Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Нормами статті 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Судом встановлено, що сторонами у специфікації визначено граничний термін поставки товару: включно до 01.07.2018 року за письмовим повідомленням замовника.
Моментом виконання зобов`язань постачальника з постачання товару сторони у п. 5.4 договору визначили дату затвердження замовником акту прийому поставленого товару.
Принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63).
Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як передбачено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).
Колегія суддів наголошує, що Акт прийому поставленого товару № 261 замовником затверджено 31.07.2018 року.
Доказів поставки товару у термін, обумовлений сторонами у договорі та специфікації, як і доказів зміни сторонами граничного строку поставки, відповідач не надав.
Отже, зважаючи на визначений сторонами у договорі момент виконання зобов`язань з поставки товару, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про прострочення відповідачем зобов`язання з поставки товару на 29 днів.
У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За приписами ч. 1 та 2 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.
Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідальність, передбачена в п. 7.2 договору, відповідає нормі ч. 2 ст. 231 Господарського Кодексу України, згідно з якою в разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.
Враховуючи, що з боку відповідача мало місце прострочення виконання зобов`язань за договором про закупівлю №63/18 від 04.05.2018 року, а саме прострочено строк поставки товарів на 29 днів, перевіривши правильність розрахунків та межі граничного строку нарахування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обгрунтованість вимог позивача про стягнення штрафних санкцій та наявності підстав для їх задоволення в межах сум, визначених судом першої інстанції, а саме: пені в розмірі 5 034,40 грн..
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що мало місце прострочення позивача, що полягає у ненадсиланні ним відповідачу повідомлення про готовність до виконання умов договору, з огляду на наступне.
У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Крім того, за приписами статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Аналізуючи наведені положення законодавства, колегія суддів зазначає, що обов`язковим елементом для застосування до боржника штрафних санкцій є факт порушення ним свого зобов`язання та наявність його вини (у формі умислу або необережності).
Місцевим господарським судом встановлено, що відповідач заперечував факт прострочення поставки товару, посилаючись на неотримання від позивача повідомлення про готовність замовника до виконання договору. Вказує, що поставка товару була здійснена відповідачем на власний розсуд.
Відповідно до умов специфікації термін постачання товару визначений до 01.07.2018р. за письмовим повідомленням замовника.
Замовником за договором є військова частина НОМЕР_1 , а повідомлення про готовність замовника до виконання умов договору відповідно до п. 11.2 договору готує військова частина НОМЕР_4 .
Відповідно до довідки позивача військова частина НОМЕР_4 є структурним підрозділом (управлінням, відділом) військової частини НОМЕР_1 Командування Повітряних Сил Збройних Сил України).
В матеріалах справи наявне повідомлення про готовність до виконання умов договору №350/129/138/624/пс від 07.05.2018р., яке підписано тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 .
Згідно пояснень позивача, дане повідомлення було надіслано відповідачу з супровідним листом №350/124/394/пс від 08.05.2018р..
В повідомленні зазначено місце поставки товару: смт. Новоівницьке, Житомирська область, склад вантажоотримувача замовника, військова частина НОМЕР_3 .
Щодо підписання повідомлення військовою частиною НОМЕР_1 , а не військовою частиною НОМЕР_4 , позивач зазначив, що він як сторона договору вправі виконувати умови договору як безпосередньо, так і через свого представника.
Відповідач, у свою чергу, зазначав, що повідомлення про готовність до виконання договору від замовника не отримував, у зв`язку з чим, постачальник 25.06.2018 року звернувся до замовника листом за вих. № 222 із пропозицією переглянути термін поставки товару, повідомити про готовність до виконання договору та визначити місце поставки.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що належні докази направлення кореспонденції як позивачем на адресу відповідача, так і відповідачем листа на адресу відповідача (в описі вкладення відсутній лист з датою 25.06.2018р.) сторонами в матеріали справи не надано.
Відповідач повідомляв суд, що в описі вкладення допущено технічну описку при зазначенні дати листа, а саме: помилково вказано 05 місяць замість 06 місяця, однак доказів на підтвердження вказаних доводів суду не надав.
Позивач також, зі свого боку, не надав доказів відправлення відповідачу повідомлення про готовність до виконання умов договору засобами поштового зв`язку, а тільки журнали реєстрації вихідних документів, у яких наявні записи про реєстрацію відправлень: по військовій частині НОМЕР_4 повідомлення про готовність до виконання умов договору №624 від 07.05.2019р., а по військовій частині НОМЕР_5 договорів про закупівлю №394 від 08.05.2018р. НВЧ (9 лотів).
Водночас місцевим господарським судом було враховано наступні обставини.
Відповідно до супровідного листа командира військової частини НОМЕР_5 ОСОБА_1 від 08.05.2018р. №350/124/394/пс відповідачу були направлені договори про закупівлю приладів НВЧ (9 лотів) (31710000-6. Електронне обладнання), серед яких лот №2, яким є договір про закупівлю від 04.05.2018р. №63/18, а також повідомлення про готовність до виконання умов договору.
Відповідач факт отримання цього договору не заперечував.
Відповідно до змісту повідомлення про готовність до виконання умов договору від 07.05.2018р. №350/129/138/624/пс місцем поставки товару визначено: смт. Новоівницьке, Житомирська область, склад вантажоотримувача замовника, військова частина НОМЕР_3 .
В акті приймання-передачі №261 від 31.07.2018р., яким засвідчено факт поставки товару, зазначено, що товар доставлено вантажоодержувачу в/ч НОМЕР_3 , с. Новоівницьке.
Факт поставки товару відповідачем у місце поставки, яке визначено у повідомленні замовника (смт. Новоівницьке, Житомирська область, військова частина НОМЕР_3 ) і є відмінним від адреси замовника за договором - військової частини НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України), свідчить про обізнаність відповідача щодо готовності замовника до виконання умов договору.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду та зазначає таке.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доводи апелянта в цій частині апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що є виключною компетенцією суду.
Надаючи перевагу певним доказам, суд керується критеріями їх належності, допустимості, достовірності та достатності.
Факти поставки товару відповідачем у місце поставки саме за адресою: смт. Новоівницьке, Житомирська область, військова частина НОМЕР_3 , яке могло стати відомим йому тільки від замовника і яке було визначено у його повідомленні та є відмінним від адреси замовника за договором - військової частини НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України), у своїй достатній сукупності є належним свідченням повідомлення позивачем відповідача про готовність до виконання умов договору, а отже твердження апелянта про невиконання ним своїх зобов`язань за договором внаслідок порушень, допущених позивачем, свого підтвердження не знайшли.
Стосовно доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не застосувавши аб. 2 ч. 1 ст. 530 ЦК України та правові висновки Верховного Суду допустив порушення норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Аналіз вказаної норми дає підстави стверджувати, що законодавець визначив строк (термін) виконання зобов`язання та чітко розмежував застосування положень цієї статті на випадки: коли у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання та коли строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, а саме: договору про закупівлю №63/18 від 04.05.2018 року, в п. 5.1. якого визначено строк постачання товару: згідно зі специфікацією товару (додаток № 1 до договору) та специфікації від 04.05.2018 року, в якій погодили поставку такого товару: прилади МИ-285Г в кількості 4 одиниці; термін постачання товару: включно до 01.07.2018 року.
Таким чином, сторонами було погоджено строк (термін) виконання зобов`язання включно до 01.07.2018 року.
Факт підписання даного договору та специфікації відповідачем не заперечується.
Доказів недійсності (нікчемності) договору в цілому або його окремих пунктів відповідачем також не надано, а отже він є обов`язковим для виконання сторонами.
З огляду на викладені обставини, місцевим господарським судом було правильно застосовано норми матеріального права загалом та статті 530 Цивільного кодексу України зокрема при вирішенні даного спору.
Що стосується тверджень апелянта про неврахування практики Вреховного Суду у даній справі, колегія суддів зазначає, що висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, які викладені ним у пункті 26 постанови від 17 квітня 2019 року, у справі № 905/1282/18, не стосуються даних спірних правовідносин, оскільки повідомлення замовника про готовність до виконання умов договору про закупівлю №63/18 від 04.05.2018 року не змінювало визначених сторонами в п. 5.1 договору та специфікації від 04.05.2018 року строків виконання зобов`язання, а отже поставка товарів мала відбутись до 01.07.2018 року включно.
Відносно висновків Верховного Суду, у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, у постанові від 21 травня 2019 року, у справі 908/1473/18, згідно яких: «Суд звертає увагу, що відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, звертаючись з позовом про стягнення неустойки, позивач повинен довести наявність правових підстав для притягнення боржника до такого виду цивільно-правової відповідальності», колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення було враховано приписи статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України та доведенність позивачем наявності правових підстав для застосування до відповідача пені, в розмірі визначеному п. 7.2. договору за порушення строків поставки товарів.
Апелянтом не надано доказів належного (своєчасного) виконання ним своїх зобов`язань за договором та поставки товарів в строк до 01.07.2018 року включно, як і не надано доказів відсутності його вини у простроченні.
Згідно частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доводи відповідача про те, що позовна заява та додані до неї документи підписані не уповноваженими особами, а додатки до позову не засвідчені у встановленому порядку, судом першої інстанції перевірялися та правомірно були відхилені.
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником військової частини НОМЕР_1 , який уповноважений представляти юридичну особу (позивача) без довіреності, є ОСОБА_2 .
Позовну заяву підписав тимчасово виконуючий обов`язки командувача Повітряних Збройний Сил України Шамко В.Є., повноваження якому надані командиром військової частини НОМЕР_1 Дроздовим С.С. за наказом від 21.07.2019 №192ад.
Військова частина НОМЕР_5 , командир якої засвідчив додатки до позову, є структурним підрозділом військової частини НОМЕР_1 , на підтвердження чого позивач надав відповідну довідку.
Стосовно доводів скаржника про відсутність у представників ВЧ, які приймали участь у розгляді справи, статусу адвоката, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки як передбачено ч. 1-3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 58 Господарського процесуального кодексу України).
При цьому, у відповідності до ч. 2 цієї статті при розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.
Таким чином, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.
Також, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу витрати на професійну правову допомогу не підлягають стягненню з позивача.
Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.10.2019 року у справі № 908/1910/19 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 24.10.2019 року у справі № 908/1910/19 залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правову допомогу покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка".
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20.01.2020.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя А.Є.Чередко