Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.01.2020 Справа № 905/2020/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І., при секретарі судового засідання Турко А.В., розглянувши справу

за позовом: Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, м. Маріуполь, Донецька область

до відповідача Фізичної особи-підприємця Михайлюк Наталі Вікторівни, м. Маріуполь, Донецька область

про стягнення заборгованості за договором №27 від 22.03.2013 у розмірі 129520,58грн, пені у сумі 46233,52грн, всього 175754,10грн

Представники учасників справи:

від позивача: представник не з`явився

від відповідача: представник не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області, м. Маріуполь, Донецька область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця Михайлюк Наталі Вікторівни, м.Маріуполь, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором №27 від 22.03.2013 у розмірі 129520,58грн, пені у сумі 46233,52грн, всього 175754,10грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором №27 від 22.03.2013 про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів в частині повної та своєчасної оплати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, чим також зумовлено нарахування заявленої до стягнення пені.

Відповідач проти позову заперечує посилаючись на наявність помилок в розрахунку заборгованості; невідповідність періоду заборгованості до дати договору; відсутність первинних документів, які підтверджують нарахування; заперечив проти судових витрат. Відповідачем також заявлено про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за договором №27 від 22.03.2013 за період з 10.09.2015 по 10.10.2016 та пені.

Приймаючи позовну заяву до розгляду та відкриваючи провадження у справі, суд, виходячи з вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про розгляд даної справи як малозначної в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Висновок щодо визначення даної справи як малозначної зроблений судом з огляду на приписи п.1 ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, для цілей цього Кодексу визначені як малозначні.

Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 20.11.2019; судове засідання призначене на 18.12.2019 з подальшим оголошенням перерви до 15.01.2020.

У судові засідання 18.12.2019 та 15.01.2020 сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином.

З огляду на спливання встановленого ст.248 Господарського процесуального кодексу України строку розгляду справи, виходячи з того, що під час розгляду справи судом було створено необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст.42,46 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про розгляд справи по суті в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 20.03.2013 №128, Фізичній особі-підприємцю Михайлюк Наталії Вікторівні продовжено термін дії дозволів на розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на 7 бігбордах на 5 (п`ять) років.

22.03.2013 між позивачем, Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради (Виконком) та відповідачем, Фізичною особою-підприємцем Михайлюк Наталією Вікторівною (розповсюджувач) був укладений договір №27, відповідно до п.1.1 якого на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20.03.2013 №128 «Про розгляд звернень суб`єктів господарської діяльності щодо розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на території м. Маріуполь», виконком надає розповсюджувачу у тимчасове платне користування місця розташування рекламних засобів, а розповсюджувач приймає вказані місця, використовує їх для розташування рекламних засобів та оплачує користування зазначеними місцями згідно з умовами цього договору.

За умовами договору місця розташування рекламних засобів, які надаються виконкомом в тимчасове платне користування розповсюджувачу, зазначені в додатку 1 до цього договору, який є невід`ємною частиною договору (п.1.2 договору). Місця розташування рекламних засобів являються собою площу зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або території на відкритій місцевості у межах м. Маріуполя, перебувають в комунальній власності територіальної громади м. Маріуполя, управління ними, в тому числі укладання договорів щодо них, здійснюється виконавчим комітетом Маріупольської міської ради (п.1.3 договору). Місця розташування рекламних засобів надаються розповсюджувачу виключно для розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами, зазначених в дозволі, виданому на підставі відповідного рішення виконкому Маріупольської міської ради. (п.1.4 договору). Місця розташування рекламних засобів вважаються переданими виконкомом і прийнятими розповсюджувачем з моменту укладання цього договору (п. 1.6 договору).

Пунктом 2.3 договору встановлено обов`язки розповсюджувача, зокрема, неухильно виконувати вимоги Закону України «Про рекламу», Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 29.12.2003 №2067, правових актів органів місцевого самоврядування м. Маріуполя, які регламентують розміщення зовнішньої реклами в місті Маріуполі (пп. 2.3.1 договору); не розміщувати рекламні засоби на місцях, наданих йому в користування, до отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами у встановленому порядку та отримати у встановленому порядку дозвіл на розміщення зовнішньої реклами на місця розташування рекламних засобів, надані йому в користування (пп. 2.3.2, 2.3.3 договору). Розповсюджувач, в свою чергу, зобов`язався своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування місцями розташування рекламних засобів в порядку та в строки, обумовлені цим договором (пп. 2.3.15 договору).

Згідно з умовами п.3.1 договору плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів встановлюється в порядку, визначеному виконавчим комітетом Маріупольської міської ради.

Розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наданих в користування розповсюджувачу становить 6256,88грн в місяць (п.3.2 договору).

Розрахунок розміру плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів наведений в додатку 2-7, який є невід`ємною частиною цього договору. Загальна сума договору за п`ять років, після отримання розповсюджувачем відповідного дозволу на розміщення зовнішньої реклами, становить 375412,50грн (п.3.3 договору).

20.02.2014 додатковою угодою №1 до договору №27 від 22.03.2013 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 19.02.2014, сторони вирішили реструктуризувати заборгованість з плати до міського бюджету за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів за договором №27 від 22.03.2013; підписано додаток №1 до додаткової угоди «Графік внесення плати ФОП Михайлюк Н.В за розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами».

Додатковою угодою №2 від 20.03.2014 до договору сторони погодили викласти п.3.2, п.3.3 Розділу 3 в редакції: «Розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наданими в користування розповсюджувачу визначається у додатку 1 до додаткової угоди №2. Розрахунок розміру плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів наведений у додатку 1, який є невід`ємною частиною цього договору. Загальна сума договору за п`ять років після отримання розповсюджувачем відповідного дозволу на розміщення зовнішньої реклами, становить 264511,47 грн. Внесення плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів здійснюється розповсюджувачем згідно з додатком 2, який є невід`ємною частиною цього договору».

Згідно додатку 1 до додаткової угоди 2 від 20.03.2014 розмір оплати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів за 1 місяць ставить 3551,97грн.

28.11.2016 між сторонами підписано додаткову угоду №3 до договору, якою сторони погодили викласти п.3.2, п. 3.3 Розділу 3 у редакції: «Розрахунок плати, від якої звільняється розповсюджувач зовнішньої реклами у зв`язку з розміщенням соціальної реклами протягом 2015, наведений у додатку 1, який є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди. Розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наданих в користування розповсюджувачу становить 4266,85грн в місяць з урахуванням розміщення соціальної реклами протягом 2015, згідно з додатком 1 додаткової угоди. Загальна сума договору за п`ять років з урахуванням розміщення соціальної реклами протягом 2015 становить 256011,02грн згідно з додатком 1 додаткової угоди».

Між сторонами, також, було підписано додаткову угоду №4 від 14.11.2017 до договору, за умовами якої п.3.2, п. 3.3 Розділу 3 договору викладено в редакції: «Розрахунок плати, від якої звільняється розповсюджувач зовнішньої реклами у зв`язку з розміщенням соціальної реклами протягом 2016, наведений у додатку 1, який є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди. Розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наданих в користування розповсюджувачу становить 4083,29грн в місяць з урахуванням розміщення соціальної реклами протягом 2016, згідно з додатком 1 додаткової угоди. Загальна сума договору за п`ять років з урахуванням розміщення соціальної реклами протягом 2016 становить 244997,50грн».

У додатку № 1 до договору №27 від 22.03.2013 «Перелік місць розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами - 7од., що надаються у тимчасове користування з 19.09.2012 по 19.09.2017» до договору від 22.03.2013 № 27 сторонами погоджено адресу розміщення рекламних засобів, їх габарити, а саме: 1) пр. Металургів, 198; № за схемою - 602; розмір - 3,6м. х 6,0м.; 2) бул. Шевченка, 301; № за схемою - 603; габарити - 6,0м х 6,0м; 3) перехрестя вулиці Купріна та вулиці 50 років СРСР; № за схемою - 607; габарити - 6,0м х 6,0м; 4) перехрестя проспекту Будівельників та вулиці 50 років СРСР; № за схемою - 613; габарити - 3,0м х 6,0м; 5) перехрестя проспекту Артема та вулиці Шевченка; № за схемою - 617; габарити - 3,0м х 6,0м; 6) вулиця Артема, 56; № за схемою - 618; габарити - 3,0м х 6,0м; 7) перехрестя вулиці Металургів та бульвару Шевченка; № за схемою - 1123; габарити - 3,0м х 6,0.

Плата за тимчасове користування місцями, наданими в користування розповсюджувачу, зараховується до міського бюджету м. Маріуполя (п.3.7 договору).

Відповідно до п. 3.5 договору внесення плати за тимчасове користування місцями здійснюється розповсюджувачем: перший платіж протягом п`яти робочих днів з дня укладання договору, наступні платежі - авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата.

Договір набирає чинності з моменту його укладення (п.5.1 договору). Договір вважається укладеним з дня його підписання сторонами (п.5.2 договору).

У випадку отримання розповсюджувачем дозволу на розміщення зовнішньої реклами на місцях, наданих йому в користування на підставі цього договору він діє протягом строку, на який видано відповідний дозвіл, але не більше 5 років (п.5.3 договору).

За приписами п. 6.4 договору за несвоєчасну або неповну оплату платежів за користування місцями розташування рекламних засобів, розповсюджувач сплачує виконкому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Як зазначає позивач, в порушення п. 3.5 договору відповідач не вносив плату за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів за період з 10.09.2015 по 10.08.2017, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 129520,58грн.

З метою досудового врегулювання спору виконавчим комітетом Маріупольської міської ради було направлено відповідачу претензію №72 від 24.07.2019 з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 129520,58грн та пені у сумі 46233,52грн, що не призвело до її погашення відповідачем.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором №27 від 22.03.2013 у розмірі 129520,58грн, пені у сумі 46233,52грн.

Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з того, що відносини у сфері розміщення зовнішньої реклами врегульовано нормами Закону України «Про рекламу», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами» від 29.12.2003 №2067; питання щодо правових наслідків порушення зобов`язання та відповідальності за його порушення унормовано загальними положеннями цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, та на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна норма міститься у п. 3 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами» від 29.12.2003 №2067.

Відповідно до п. 2 Типових правил розміщення зовнішньої реклами встановлено, що місце розташування рекламного засобу - площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надаються розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою).

Пунктом 24 Типових правил передбачено, що підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу, є виданий у встановленому порядку дозвіл.

Згідно з п. 32 Типових правил плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою).

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Положеннями ст.11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем був укладений договір №27 від 22.03.2013, відповідно до якого позивач надає відповідачу у тимчасове платне користування місця розташування рекламних засобів, а відповідач приймає вказані місця, використовує їх для розташування рекламних засобів та оплачує користування зазначеними місцями згідно з умовами цього договору.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

З умов укладеного сторонами договору №27 від 22.03.2013 про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів вбачається, що відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування місцями розташування рекламних засобів у розмірі визначеному п.3.2 договору з урахуванням додаткових угод до договору, у порядку встановленому п.3.5 договору, а саме: перший платіж протягом п`яти робочих днів з дня укладання договору, наступні платежі - авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, періодом, за який позивачем заявлено стягнення заборгованості за договором №27 від 22.03.2013 визначено з 10.09.2015 по 10.08.2017, що відповідає умовам до п. 3.5 договору, згідно з яким внесення плати за тимчасове користування місцями здійснюється розповсюджувачем: перший платіж протягом п`яти робочих днів з дня укладання договору, наступні платежі - авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата.

Між тим, обставини справи свідчать, що відповідач не здійснив повної оплати за користування місцями розташування рекламних засобів у встановлений п.3.5 договору №27 від 22.03.2013 строк (з урахуванням погоджених додатковою угодою №1 від 20.02.2014 строків сплати реструктурованої заборгованості з плати до міського бюджету за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів за договором №27 від 22.03.2013), внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за договором в загальному розмірі 129520,58грн, доказів сплати якої відповідачем не надано.

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасного внесення платежів за користування місцями розташування рекламних засобів є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України. З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з своєчасної та повної оплати у строк встановлений договором №27 від 22.03.2013, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

Разом з тим, судом враховано, що відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за договором №27 від 22.03.2013 за період з 10.09.2015 по 10.10.2016.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Частиною 5 ст.261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Аналіз умов договору №27 від 22.03.2013 свідчить про відсутність договірних умов щодо збільшення строку позовної давності в порядку, визначеному ст.259 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Доказів, що свідчать про переривання строку позовної давності, суду не надано.

За приписами ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути заборгованість за договором №27 від 22.03.2013 у сумі 129520,58грн, нараховану за період з 10.09.2015 по 10.08.2017. Таким чином, враховуючи день звернення позивача до суду з даним позовом (23.10.2019), строк позовної давності, встановлений ст.257 Цивільного кодексу України за вимогами позивача про стягнення заборгованості за договором №27 від 22.03.2013, нарахованої за період з 10.09.2015 по 10.10.2016 є таким, що пропущений позивачем.

При цьому, відповідно до ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідачем у справі заявлено про застосування строку позовної давності, і судом встановлено, що станом на дату звернення позивача з позовом до суду позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості за договором №27 від 22.03.2013, нарахованої за період з 10.09.2015 по 10.10.2016 у сумі 67185,68грн, є такою, що сплила, зазначена обставина є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, отже, позов є таким, що задоволенню не підлягає в частині стягнення заборгованості у сумі 67185,68грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення заборгованості за період з 10.11.2016 по 10.08.2017, господарський суд дійшов висновку про правомірність та доведеність матеріалами справи позовних вимог в цій частині. Отже, позов в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором №27 від 22.03.2013 у розмірі 62334,90грн за період з 10.11.2016 по 10.08.2017 є таким, що підлягає задоволенню.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 46233,52грн, суд зазначає таке.

Як свідчать матеріали справи, нарахування заявленої до стягнення в межах даного позову пені у сумі 46233,52грн за період з 01.07.2018 по 01.07.2019 на підставі п.6.4 договору зумовлено порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Згідно з приписами ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст. 217, ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Розмір штрафних санкцій за приписами ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Заявлену до стягнення пеню позивачем нараховано на підставі п.6.4 договору, за умовами якого за несвоєчасну або неповну оплату платежів за користування місцями розташування рекламних засобів, розповсюджувач сплачує виконкому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачений період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. При цьому, законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Аналіз умов договору №27 від 22.03.2013 свідчить про відсутність умов щодо збільшення встановленого законом періоду нарахування пені, тобто нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Приймаючи до уваги строки виконання зобов`язань зі здійснення оплати за користування місцями розташування рекламних засобів за договором №27 від 22.03.2013, суд дійшов висновку про невідповідність позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 46233,52грн, нарахованої за період з 01.07.2018 по 01.07.2019 приписам п.6 ст. 232 Господарського кодексу України, отже, позов в цій частині є таким, що задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат та з огляду на часткове задоволення позову, судовий збір, сплачений позивачем платіжними дорученнями від 14.08.2019 №729 та від 11.11.2019 №874, у сумі 2636,31грн за приписами п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, м. Маріуполь, Донецька область, до Фізичної особи-підприємця Михайлюк Наталі Вікторівни, м. Маріуполь, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором №27 від 22.03.2013 у розмірі 129520,58грн, пені у сумі 46233,52грн, всього 175754,10грн, задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Михайлюк Наталі Вікторівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, 70, ) заборгованість за договором №27 від 22.03.2013 у розмірі 62334,90грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 935,02грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 15.01.2020 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.01.2020.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова