РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.01.2020Справа № 910/16090/19
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище", Волинська область, Іваничівський район, с. Топилище

до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", м. Київ

про стягнення 22 790,48 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство "Агроінвест-Топилище" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (відповідач) суми заборгованості розмірі 22 790,48 грн, а саме 19 768,50 грн основного боргу, 2 521,68 грн пені, 223,56 грн 3% річних та 276,74 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки №46 від 10.06.2017 року, в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару.

Позивачем також заявлена вимога про відшкодування йому витрат понесених на правову допомогу в розмірі 2 700,00 грн.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою від 19.11.2019 року позовну заяву Фермерського господарства "Агроінвест-Топилище" прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі, розгляд ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

27.11.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (в межах строку запропонованого судом), зі змісту якого вбачається, що відповідачем заявлено клопотання про заява розгляд справи з викликом сторін. В обґрунтування поданої заяви відповідач зазначає, що задля урахування наявних спірних питань та для всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи необхідним є виклик сторін.

Ухвалою від 03.12.2019 року Державному підприємству "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" було відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи №910/16090/19 з викликом сторін.

У відзиві, поданому до суду 27.11.2019 року, відповідач зазначає, що про існування зазначених в позовній заяві договірних відносин, на які посилається позивач, ДП «ЦСЕНСМ» дізналося з отриманої позовної заяви, оскільки відповідач не замовляв та не погоджував придбання у позивача товарів. Зазначений в позові договір підписано представником Романчуком С.А., який працював в період виникнення спірних відносин, якого звільнено 09.09.2019 року та по фактам порушень у фінансово-господарської діяльності Волинської філії розпочато кримінальне провадження. Окрім того, відповідач зазначив, що спосіб, у який оформлено накладну №87 від 14.06.2019 року перешкоджає можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у господарській операції.

17.12.2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої він зазначає, що факт здійснення господарської операції підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, певні недоліки в оформленні яких не позбавляють юридичної сили весь первинний документ в аспекті сприйняття його як доказу здійснення господарської операції. Позивач також вказав, що отримання товару також підтверджується і податковими накладними. Позивач також наголосив, що керівник філії як згідно існуючої типової довіреності так і згідно положення про філію, мав обмеження щодо укладення договорів на суму, шо перевищує 20 000,00 грн., проте як договір так і окремо підписані видаткові накладні, не перевищують вказану суму. Окрім того, відтиск печатки підприємства на документах є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні господарської операції.

17.12.2019 року позивачем також подано до суду заяву про понесення ним додаткових судових витрат на підставі договору про надання адвокатських послуг (правової допомоги), розмір яких не буде перевищувати вартості аналогічного роду здійснення комплексу правових послуг та робіт в регіонах України, так і рекомендовані ставки аналогічного роду здійснення комплексу правових послуг та робіт, котрі пропонуються Радами Адвокатів відповідного регіону та/або Радами Адвокатів регіону найближчого до місця надання послуг (виконання робіт).

Відповідач правом на подання заперечень на відповідь на відзив не скористався.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.06.2019 року між Фермерським господарством "Агроінвест-Топилище" (позивач, постачальник) та Державним підприємством "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (відповідач, покупець) було укладено Договір поставки №46 (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується передати у власність (повне господарське відання), а покупець належним чином прийняти і оплатити товар: Амістар Голд 25%, у кількості 15,0 л, загальною вартістю 19 768,50 грн разом з ПДВ.

Відповідно до п. 2.1. Договору, передача товару у власність покупця здійснюється окремими партіями, згідно правил Інкотермс-2010, на складі постачальника. Відвантаження товару здійснюється за рахунок постачальника.

Право власності на товар переходить до покупця з моменту отримання товару покупцем від постачальника. (п. 2.3. Договору).

Згідно з п. 2.4. Договору, приймання-передача товару здійснюється по кількості та якості у місці зберігання товару згідно з встановленими вимогами про порядок приймання: по кількості - відповідно до ваги, що зазначена у накладній на товар; по якості - згідно документа (аналіз на карточка, посвідчення про якість, видані елеватором), що підтверджує якість товару і відповідно до вимог діючого на Україна ДСТУ, ГОСТУ, параметрам, державним стандартам та всім якісним характеристикам для певного виду товару, встановлених чинним законодавством України.

Пунктом 2.7. Договору сторони погодили, що оплата здійснюється на підставі безпосередньо даного договору чи видаткової накладної, що зазначається в призначенні платежу покупцем. Підставою для оплати також може бути рахунок-фактура, виставлений постачальником, покупець вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань у випадку неоплати товару у строки, визначені цим договором чи специфікацією не залежно від того, чи виставлявся постачальником рахунок-фактура.

Відповідно до п. 2.8. Договору, покупець зобов`язується сплатити вартість товару у строки, вказані у рахунку, а у випадку коли рахунок не виставлявся - у день отримання товару згідно видаткової накладної, якщо у специфікації не вказано інше. Днем оплати вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Згідно з п. 6.1. Договору, договір вступає в дію з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2019, а щодо взаєморозрахунків, включаючи виплати штрафних санкцій, гарантійних зобов`язань - до повного їх виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов Договору передав відповідачеві товар на суму 19 768,50 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною №87 від 14.06.2019 року.

В той же час, відповідач поставлений товар не оплатив внаслідок чого, за останнім утворилась заборгованість в розмірі 19 768,50 грн.

З огляду на не здійснення відповідачем оплати вартості отриманого товару, позивачем нараховано відповідачу суму пені в розмірі 2 521,68 грн, суму 3% річних в розмірі 223,56 грн та суму інфляційних втрат в розмірі 276,74 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексу України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

В силу положень ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

У відповідності до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як встановлено вище, позивач здійснив поставку товару на підставі видаткової накладної №87 від 14.06.2019 року. Товар на суму в розмірі 19 768,50 грн був прийнятий відповідачем, про що свідчить відбиток печатки останнього на вказаному документі.

Заперечення відповідача стосовного того, що договір ним не підписувався та товар не замовлявся і не приймався не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки повністю спростовується матеріалами справи.

Станом на час розгляду справи Договір поставки №46 від 10.06.2019 року в судовому порядку недійсним не визнався та є чинним в частині здійснення розрахунків до повного їх виконання.

Окрім того, статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Твердження відповідача щодо того, що по фактам порушень у фінансово-господарської діяльності Волинської філії відповідача розпочато кримінальне провадження не знаходять свого відображення в жодному доданому відповідачем до матеріалів справи документі.

Підсумовуючи викладене, факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань з повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару належним чином підтверджений матеріалами справи та відповідачем, належними засобами доказування, не спростований.

З огляду на зазначене, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів здійснення оплати відповідачем поставленого позивачем товару та настання строку оплати товару у відповідності до п. 2.8. Договору, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача 19 768,50 грн основної заборгованості.

В той же час, заперечення відповідача стосовно того, що спірний договір підписаний директором Волинської філії Романчуком С.А. із перевищенням повноважень, що свідчить про недійсність вказаного договору судом розцінюються критично з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-4 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом, та підтверджується відповідачем у поданому до суду відзиві, станом на момент укладення спірних договорів, директор Волинської філії Романчук С.А. діяв на підставі довіреності №61/05-19-1 від 27.05.2019, якою останньому зокрема було надано право підписувати угоди на суму не більше 20 000,00 грн на рік.

Так суд зазначає, що загальна вартість Договору поставки №46 від 10.06.2019 складає 19 768,80 грн, що в свою чергу не перевищує встановленого довіреністю обмеження, а відтак в силу положень Статуту відповідача та Порядку ведення договірної роботи останнього не потребувало додаткового погодження із посадовими особами підприємства.

Крім того, судом також відхиляються доводи відповідача щодо неотримання від позивача обумовленого договором товару, оскільки матеріали справи містять копію видаткової накладної №87 від 14.06.2019 яка містить підписи постачальника та отримувача та відповідні печатки підприємств.

Крім того в матеріалах справи наявна копія податкової накладної №83 від 14.06.2019, яка зареєстрована в державній податковій службі України 27.06.2019, що також підтверджує здійснення позивачем господарської операції з поставки відповідачу товару.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 2 521,68 грн, нараховану за період 15.06.2019 по 31.10.2019 по кожній видатковій накладній.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

За змістом ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 4.2. Договору №46 сторони погодили, що у разі невиконання покупцем своїх зобов`язань щодо своєчасного здійснення оплати за поставлений товар/партію товару, покупець сплачує постачальнику штрафну санкцію у розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

В той же час згідно з нормою ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, враховуючи зазначену норму, беручи до уваги те, що позивачем здійснено розрахунок суми пені у відповідності до положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», перевіривши правильність нарахувань, судом встановлено, що заявлена до стягнення з відповідача сума пені в розмірі 2 521,68 грн є арифметично вірно нарахованою, а відтак позовна вимога у цій частині підлягає задоволенню повністю.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суми 3% річних в розмірі 223,56 грн та інфляційних втрат в розмірі 276,74 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 2 ст. 625 ЦК України).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних, на предмет арифметичної правильності та відповідності вимогам закону, судом встановлено, що він здійснений невірно, а тому, здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення суми, судом встановлено, що обґрунтованою до стягнення з відповідача сумою 3% річних є 203,00 грн., отже позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню саме на цю суму.

Окрім того, стосовно розрахунку інфляційних втрат суд зазначає, що при здійсненні вказаного нарахування позивачем допущено арифметичні помили у зв`язку з чим, здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат за визначений позивачем період, суд дійшов висновку що інфляційні втрати в період з 15.06.2019 року по 31.10.2019 року відсутні, оскільки вони мають від`ємне значення, а тому відповідна вимога задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, або на підтвердження сплати існуючої перед позивачем заборгованості.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 700,00 грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позов позивача не підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі №914/434/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2019 року між адвокатом Грищенко Олександром Миколайовичем (виконавець) та Фермерським господарством «Агроінвест-Топилище» (замовник) було укладено Договір про надання адвокатських послуг (правової допомоги) №03-10-2019/1, предметом якого є надання замовнику допомоги щодо аналізу правовідносин замовника з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», надання консультацій з приводу можливого стягнення існуючого розміру заборгованості, консультації з питань практичного застосування норм законодавства, що стосуються зазначених правовідносин, підготовки та підписання від імені замовника до господарського суду відповідної позовної заяви.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, Акт здачі-приймання виконаних робіт (послуг) від 31.10.2019 року та платіжне доручення №658 від 31.10.2019 на суму 2 700,00 грн.

Судом встановлено, що Грищенко О.М. є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно з Актом здачі-приймання виконаних робіт (послуг) від 31.10.2019 року, сума витрат на професійну правничу допомогу становить 2 700,00 грн.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового засідання, юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, Суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, а відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 700,00 грн.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, разом з тим витати позивача на оплату послуг адвоката покладаються відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (ідентифікаційний код 37884028, адреса: 04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, 8) на користь Фермерського господарства «Агроінвест-Топилище» (ідентифікаційний код 34626298, адреса: 45341, Волинська область, Іваничівський район, с. Топилище) суму основного боргу в розмірі 19 768,50 грн (дев`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 50 копійок), суму пені в розмірі 2 521,68 грн (дві тисячі п`ятсот двадцять одна гривна 68 копійок), суму 3% річних в розмірі 203,00 грн (двісті три гривни 00 копійок), суму судового збору в розмірі 1 895,94 грн. (одна тисяча вісімсот дев`яносто п`ять гривень 94 копійки) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 700,00 грн (дві тисячі сімсот гривень 00 копійок).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Залишити за Фермерським господарством «Агроінвест-Топилище» судовий збір, сплачений до державного бюджету, в сумі 25,06 грн.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов