РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.01.2020Справа № 910/12789/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Капішон В.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Державного вищого навчального закладу "УНІВЕРСИТЕТ БАНКІВСЬКОЇ СПРАВИ"

про зобов`язання повернути в натурі безпідставно набуте майно та стягнення 150771,46 грн

за участю представників:

від позивача: Оніщук В.М.

від відповідача: Сергєєв П.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного вищого навчального закладу "УНІВЕРСИТЕТ БАНКІВСЬКОЇ СПРАВИ" (відповідач ), в якому просить суд:

зобов`язати Державний вищий навчальний заклад "УНІВЕРСИТЕТ БАНКІВСЬКОЇ СПРАВИ" повернути Акціонерному товариству "Укртрансгаз" в натурі безпідставно набуте майно - природний газ в обсязі 22,262 тис. куб. метрів;

стягнути з Державного вищого навчального закладу "УНІВЕРСИТЕТ БАНКІВСЬКОЇ СПРАВИ" на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" 150771,46 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі 22,562 тис. куб. метрів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, незважаючи на відсутність у нього постачальника природного газу та будь-яких підстав для його відбору з газотранспортної системи, безпідставно та без оформлення будь-яких договірних відносин з позивачем у січні 2016 року здійснив відбір природного газу в обсязі 22,562 тис. куб. метрів.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 19.09.2019 зазначену позовну заяву залишив без руху, встановив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

30.09.2019 через канцелярію суду позивачем подано заяву про усунення недоліків, допущених при поданні до суду даного позову.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 07.10.2019 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 910/12789/19, постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання у справі на 05.11.2019.

01.11.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява щодо застосування строків позовної давності.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив про безпідставність тверджень АТ "Укртрансгаз" щодо відсутності у відповідача постачальника природного газу та відбору відповідачем у січні 2016 року газу в обсязі 22,262 тис. куб. метрів. Відповідач вказує, що підставою для отримання природного газу у січні 2016 року був укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" договір №11410YJWPMAB016 від 12.02.2016 на газ природний, скраплений або в газоподібному стані, що було встановлено рішеннями Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 по справі №910/14919/17 та від 22.06.2018 по справі №910/3695/18. Окрім того, за доводами відповідача, позовна заява містить дві вимоги, що взаємно виключають одна одну, а саме - позивач вимагає повернення в натурі безпідставно набутого майно (природний газ в обсязі 22,567 тис.куб.метрів) та стягнення на свою користь також його вартості у сумі 150 771,46 грн.

У судовому засідання 05.11.2019 судом оголошено перерву у підготовчому засіданні до 03.12.2019.

13.11.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказував на те, що договір та інші правочини за своєю сутністю є домовленістю сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків та свідчать про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне здійснення. Факт здійснення господарської операції підтверджується не укладенням договору, а вчиненням фактичних дій, що спричиняють рух активів та капіталу. Також, позивач стверджує, що рішеннями Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 по справі №910/14919/17 та від 22.06.2018 по справі №910/3695/18 не було встановлено факту поставки відповідачу природного газу у січні 2016 року в обсязі 22,262 тис. куб. метрів, а встановлено лише факт укладення з Товариством з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" договору №11410YJWPMAB016 від 12.02.2016.

У судовому засіданні 03.12.2019 враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, відсутність інших клопотань, заяв від сторін, судом закрито підготовче провадження та призначено справу №910/12789/19 до судового розгляду по суті на 17.12.2019, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні 17.12.2019 розпочато розгляд справи по суті.

Представник позивача надав пояснення по суті позову, просив суд позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні 17.12.2019 відкладено розгляд справи по суті на 24.12.2019, відповідачу направлено ухвалу про виклик у судове засіданні з розгляду справи по суті.

Представник позивача у судове засідання 24.12.2019 надав пояснення щодо строків позовної давності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.12.2019 надав пояснення по суті заперечень, проти позову заперечив у повному обсязі.

У судовому засіданні 24.12.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, незважаючи на відсутність у нього постачальника природного газу та будь-яких підстав для його відбору з газотранспортної системи, безпідставно та без оформлення будь-яких договірних відносин з позивачем здійснив відбір 22,562 тис. куб. м. природного газу, в підтвердження чого позивачем до позову доданий звіт ПАТ "Львівгаз" про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за січень 2016 року, в якому в графі "Фактично спожитий обсяг за місяць всього" по рядку "Категорія/Назва постачальника" вказано фактично відібраний відповідачем з газотранспортної системи в січні 2016 року обсяг природного газу в розмірі 22,562 тис. куб. метрів.

Позивач зазначає, що оскільки відповідачу в січні 2016 року не було подано до газотранспортної системи жодного обсягу природного газу жодним постачальником, то відбір 22,562 тис. куб. м. природного газу відповідачем був здійснений з обсягів природного газу позивача, що були придбані останнім за результатами проведення публічних закупівель згідно договору купівлі-продажу природного газу та акту приймання-передачі газу та подані до газотранспортної системи на виконання функцій Оператора ГТС, в підтвердження чого позивачем до позову додані договір № -ВТВ від 27.04.2015 купівлі-продажу природного газу, акт приймання-передачі газу від 31.01.2016, довідку Головного бухгалтера AT "Укртрансгаз".

Враховуючи наведене, оскільки за твердженням позивача відповідач набув природний газ позивача в січні 2016 року в розмірі 22,562 тис. куб. метрів без будь-якої правової підстави, що відповідно до ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України породжує обов`язок останнього повернути відповідне майно в натурі, а в разі неможливості здійснити таке повернення, відшкодувати його вартість.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Предметом доказування у даній справі є факт набуття або збереження належного позивачу майна, а саме 22,562 тис. куб. м. природного газу, відповідачем без достатньої на це правової підстави.

Приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В підтвердження заявлених вимог позивач надав до матеріалів справи договір №-ВТВ від 27.04.2015 купівлі-продажу природного газу, укладений з ПАТ "НАК Нафтогаз України", акт приймання-передачі газу від 31.01.2016, довідку Головного бухгалтера AT "Укртрансгаз", звіт ПАТ "Львівгаз" про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за січень 2016 року, в якому в графі "Фактично спожитий обсяг за місяць всього" по рядку "Категорія/Назва постачальника" вказано фактично відібраний відповідачем з газотранспортної системи в січні 2016 року обсяг природного газу в розмірі 22,562 тис. куб. метрів.

В свою чергу, відповідач в підтвердження своїх доводів щодо наявності правової підстави на відбір природного газу в січні 2016 року в обсязі 22,562 тис. куб. метрів посилається на укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" договір №11410YJWPMAB016 від 12.02.2016 на газ природний, скраплений або в газоподібному стані, факт укладення якого встановлено рішеннями Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 по справі №910/14919/17 та від 22.06.2018 по справі №910/3695/18. Згідно умов договору №11410YJWPMAB016 від 12.02.2016 набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 01.01.2016 року до 31.12.2016 року.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Стаття 79 Господарського процесуального кодексу України визначає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом досліджено обставини справи та надано оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам.

Суд зазначає, що частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №906/1279/16, Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року по справі № 6-88цс13.

Згідно з рішеннями Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 по справі №910/14919/17 та від 22.06.2018 по справі №910/3695/18, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" (постачальник) та Державним вищим навчальним закладом "Університет банківської справи" (споживач) було укладено договір №11410YJWPMAB016 від 12.02.2016 на газ природний, скраплений або в газоподібному стані (договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором (п.1.1), договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 01.01.2016 року до 31.12.2016 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11 договору).

Судом встановлено, що вказаними судовими рішеннями не встановлювалось обставин споживання відповідачем природного газу в січні 2016 року в обсязі 22,562 тис. куб. метрів за договором №11410YJWPMAB016 від 12.02.2016 на газ природний, скраплений або в газоподібному стані. Втім, в межах розгляду справ №910/14919/17 та №910/3695/18 судами було з`ясовано, що договір №11410YJWPMAB016 від 12.02.2016 набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 01.01.2016 року до 31.12.2016 року.

Виходячи з умов договору №11410YJWPMAB016 від 12.02.2016 відповідач отримував природний газ від постачальника Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" на підставі вказаного договору починаючи з січня 2016 року, тобто в межах правовідносин з постачання природного газу, які виникли із передбачених законодавством підстав.

З урахуванням приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України, з огляду на наявність у відповідача договірних відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" на підставі договору №11410YJWPMAB016 від 12.02.2016 на постачання природного газу з січня 2016 року, суд вважає необґрунтованими доводи позивача на відсутність у відповідача постачальника природного газу та будь-яких правових підстав для його відбору з газотранспортної системи в обсязі 22,562 тис. куб. метрів у січні 2016 року.

При цьому, посилання позивача на те, що відповідачем не було надано акту приймання-передачі газу в січні 2016 року в обсязі 22,562 тис. куб. метрів, складеного на підставі договору №11410YJWPMAB016 від 12.02.2016, суд вважає необґрунтованими, оскільки силу приписів ст. 74, ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України тягар доведення обставин безпідставності відбору відповідачем природного газу у спірний період покладається на позивача.

Водночас, надані позивачем у матеріали справи договір №-ВТВ від 27.04.2015 купівлі-продажу природного газу, укладений з ПАТ "НАК Нафтогаз України", акт приймання-передачі газу від 31.01.2016, довідка Головного бухгалтера AT "Укртрансгаз", звіт ПАТ "Львівгаз" про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за січень 2016 року, за умови наявності у відповідача договірних відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" на постачання природного газу у січня 2016 року, не підтверджують відсутності у відповідача правових підстав на відбір природного газу в обсязі 22,562 тис. куб. метрів у січні 2016 року.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог про стягнення з Державного вищого навчального закладу "УНІВЕРСИТЕТ БАНКІВСЬКОЇ СПРАВИ" на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" 150771,46 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі 22,562 тис. куб. метрів у відповідності до ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Водночас, суд дійшов до висновку про відмову в частині позову щодо зобов`язання відповідача повернути Акціонерному товариству "Укртрансгаз" в натурі безпідставно набуте майно - природний газ в обсязі 22,262 тис. куб. метрів, з огляду на те, що одночасне заявлення двох альтернативних вимог є необґрунтованим.

Водночас, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позивача.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові 14.08.2018 Верховного Суду у справі № 922/1425/17.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Це правило пов`язано не тільки із часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

Відповідно до пункту 5 глави 1 Розділу І "Загальні положення" Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2493, несанкціонований відбір природного газу - відбір природного газу: за відсутності по суб`єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на відповідний розрахунковий період; без укладення відповідного договору з постачальником; шляхом самовільного під`єднання та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку природного газу або поза охопленням приладами обліку; шляхом самовільного відновлення споживання природного газу; номінація - заявка замовника послуг транспортування, надана оператору газотранспортної системи стосовно обсягів природного газу, які будуть подані замовником послуг транспортування протягом доби до газотранспортної системи в точках входу та відібрані з газотранспортної системи в точках виходу, у тому числі у розрізі контрагентів (споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності).

Згідно з п.1,2 глави 2 розділу XII Кодексу газотранспортної системи алокація обсягів природного газу для кожного замовника послуг транспортування в окремих точках входу, за винятком віртуальних точок входу з газорозподільної системи (точки надходження газу від газодобувних підприємств чи виробників біогазу, підключених до газорозподільної системи) та точок входу (як віртуальних так і фізичних) від газовидобувних підприємств, здійснюється оператором газотранспортної системи. Якщо в точці входу природний газ на підставі підтвердженої номінації направляється для транспортування лише одним замовником послуг транспортування, повний обсяг природного газу, визначений на підставі результатів вимірів, буде віднесено саме до цього замовника послуг транспортування.

Отже, позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила відповідно до умов постачання газу згідно Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2493, за результатами розрахункового періоду січня 2016 року - у лютому 2016 року.

Натомість з позовною заявою до суду позивач звернувся лише у вересні 2019, тобто з пропуском строку позовної давності. Пояснень щодо наявності поважних причин пропуску позовної давності та доказів в їх підтвердження позивачем суду не надано.

Однак, враховуючи, що у задоволенні зазначених вище позовних вимог про визнання судом відмовлено з підстав їх необґрунтованості, суд не застосовує при цьому позовну давність та наслідки її спливу, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 03.01.2020.

Суддя О.В. Гулевець