ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2020 р. Справа№ 910/1310/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Владимиренко С.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі судового засідання Бовсунівській Л.О.

за участю представників сторін

від позивача Семашко Д.М.

від відповідача Домітращук І.М.

від третьої особи 1 Половінкін О.В.

від третьої особи 2 не з`явився

від третьої особи 3 Кравець В.В.

розглянувши апеляційну скаргу Ради громадського територіального самоврядування мікрорайону "Русанівка"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 (повний текст складено 09.09.2019)

у справі №910/1310/19 (суддя Приходько І.В.)

за позовом Ради громадського територіального самоврядування мікрорайону "Русанівка"

до Фізичної особи-підприємця Квятківської Ірини Анатоліївни

третя особа 1 Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс"

третя особа 2 Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація

третя особа 3 Київська міська рада

про усунення перешкод в користуванні майном,- ВСТАНОВИВ:

Рада громадського територіального самоврядування мікрорайону "Русанівка" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Квятківської Ірини Анатоліївни про усунення перешкод в користуванні майном.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (автостоянкою, площею 2178,75 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21а, код ділянки 63:018:0015), які завдає відповідач шляхом неправомірного та безпідставного користування цією земельною ділянкою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 по справі №910/1310/19 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

При ухваленні зазначеного рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між РГТСМ "Русанівка" та єдиним оператором (третьою особою 1) не було укладено жодного правочину щодо організації та експлуатації місць платного паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21а, а доводи позивача про правомірне користування спірною автостоянкою є безпідставними та недоведеними.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Рада громадського територіального самоврядування мікрорайону "Русанівка" звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначає, що земельна ділянка використовується відповідачем без належних документів, так само і Київська міська рада та КП «Київтранспарксервіс» не мають оформленого права власності на дану земельну ділянку. При цьому, позивачем надано належні докази, які вказують на законні підстави користування земельною ділянкою по проспекту Возз`єднання, 21-А, як автостоянки. Крім того, апелянт зазначає, що рішення Київської міської ради №242/5629 від 23.06.2011 не містить відомостей, про те, що паркувальний майданчик по проспекту Возз`єднання, 21-А, загальною площею 2178,75 кв.м. закріплено за КП «Київтранспарксервіс». Також, апелянт вказує, що відповідач та треті особи не надали жодного документа, який підтверджує, що саме ця земельна ділянка передана, відповідно до вимог земельного законодавства і що відповідач дотримувався всіх умов Договору з третьою особою.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2019 по справі №910/1310/19 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сітайло Л.Г. судді: Владимиренко С.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 справу № 910/1310/19 призначено до розгляду на 16.12.2019.

10 грудня 2019 року, через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів, від представника третьої особи 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

12 грудня 2019 року, через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів, від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

16 грудня 2019 року в судовому засіданні оголошено перерву до 13.01.2020.

В судовому засіданні 13.01.2020 представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати оскаржуване рішення. Представники відповідача та третіх осіб 1 та 3, заперечили проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просили залишити без змін оскаржуване рішення. Представник третьої особи 2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Згідно з п. 11 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника третьої особи 2.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

22 червня 1992 року розпорядженням представника президента України № 249 "Про дозвіл РГТСМ "Русанівка" організовувати дві тимчасові автостоянки для жителів мікрорайону по вул. Раскової 4б і пр. Возз`єднання 21а" дозволено організувати тимчасові платні охороняючи автостоянки для жителів мікрорайону, членів спілки автолюбителів на майданчиках, які знаходяться за фабрикою пральнею за адресою: пр. Возз`єднання 21а.

21 березня 1994 року листом Державного управління охорони навколишнього природного середовища по місту Києву голову РГТСМ "Русанівка" повідомлено про здійснення обстеження земельної ділянки по пр. Возз`єднання 21а в Дарницькому районі, яка вибирається під забудову відкритої автостоянки на 60 автомашин. При цьому зазначено, що місце розташування об`єкту погоджено з усіма необхідними інстанціями.

Як вбачається з матеріалів справи, в 1996 році РГТСМ "Русанівка" отримала технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування автостоянки по пр. Возз`єднання 21а, код №6301815, загальна площа 2157,48 кв.м.

Згідно з витягом з бази даних міського земельного кадастру, станом на 04.10.2018, наданого позивачем, земельна ділянка площею 2178,75 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21а, код ділянки 63:018:0015 значиться як: "Автостоянка Ради громадського територіального самоврядування мікрорайону "Русанівка".

Крім того, позивач зазначає, що РГТСМ "Русанівка" в період з 01.01.2018 по 01.09.2018 сплатила відповідні податкові платежі, до складу яких входить податок на землю (в тому числі на спірну земельну ділянку) в сумі 100200 грн., податок на доходи фізичних осіб - 45405,17 грн., військовий збір у розмірі 3781,33 грн. та єдиний соціальний внесок на суму 61681,65 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що Фізична особа-підприємець Квятківська Ірина Анатоліївна без жодних правових підстав використовує для платного паркування автомобільну стоянку, розташовану за адресою м. Київ, просп. Возз`єднання, 21а, право користування, володіння та розпорядження якою (за твердженням позивача) належить Раді громадського територіального самоврядування мікрорайону "Русанівка".

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 цього Кодексу).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

З огляду на зміст наведених правових норм власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 918/317/17, від 29.05.2018 у справі № 914/2182/17, 16.04.2019 у справі № 904/2061/18.

За змістом частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктами "б", "д" частини 3 статті 152 цього Кодексу захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом, способів.

Зважаючи на викладене, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

На підтвердження існування у позивача права власності на земельну ділянку площею 2178,75 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21а, останній посилається на те, що розпорядженням представника президента України № 249 від 22.06.1992 РГТСМ "Русанівка" дозволено організовувати дві тимчасові автостоянки для жителів мікрорайону по вул. Раскової 4б і пр. Возз`єднання 21а. Крім того, у 1996 році РГТСМ "Русанівка" отримала технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування автостоянки по пр. Возз`єднання 21а, код №6301815, загальною площею 2157,48 кв.м., та в подальшому внесено відповідні відомості до міського земельного кадастру щодо розміщення на спірній земельній ділянці (код ділянки 63:018:0015) Автостоянки Ради громадського територіального самоврядування мікрорайону "Русанівка".

Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 125 Земельного кодексу України імперативно встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з положеннями статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право постійного користування та право оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації.

Частиною 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, наданий позивачем витяг з бази даних міського земельного кадастру станом на 04.10.2018, не є правовстановлюючим документом. Крім того, у даному витязі не відображено відомостей щодо зареєстрованого права власності за позивачем. Крім того, не міститься інформації стосовно реально існуючого права користування земельною ділянкою 63:018:0015, площею 2178,75 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21а. Так, у графі "вид права" вказаного витягу відсутні будь-які позначення, тоді як напис "автостоянка Ради громадського територіального самоврядування мікрорайону "Русанівка" у другій графі витягу жодним чином не свідчить про набуття РГТСМ "Русанівка" права власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку.

Положеннями ст. 9 Земельного кодексу України передбачено, що розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок відноситься до повноважень Київської міської ради.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 11.06.2001 N 1158 (із змінами і доповненнями, внесеними розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 4 грудня 2007 року N 1586 та від 21 серпня 2009 року N 934), відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 20.05.93 N 56-93 "Про місцеві податки і збори", з метою впорядкування відстою автотранспорту та покращення умов безпеки руху пішоходів і автотранспорту, а також розвитку мережі платних місць паркування транспортних засобів у м. Києві, затверджено перелік місць платного відстою транспортних засобів у м. Києві, відведених для експлуатації єдиним оператором. При цьому, до вказаного переліку також увійшли місця платного відстою транспортних засобів за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21, а також за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21а.

Пунктом 3 рішення Київської міської ради від 26.06.2007 № 930/1591 "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" визначено комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтранспарксервіс" єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення єдиних абонементних талонів з паркування автомобільного транспорту.

Крім того, Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" підтверджено та позивачем не заперечується факт того, що жодних правовідносин щодо надання у експлуатацію позивачу автостоянки за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21а між РГТСМ "Русанівка" та КП "Київтранспарксервіс" (з моменту визначення останнього єдиним оператором), не виникало.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність в останнього права власності на земельну ділянку або користування автостоянкою, яка розташована за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21а. Таким чином, позивачем не доведено, що заявлена позовна вимога, є саме вимогою володіючого майном власника, а також, що дії відповідача створюють позивачеві перешкоди щодо здійснення ним права користування і розпорядження своїм майном.

При цьому, доводи апелянта щодо використання ФОП Квятківською І.А. автостоянки з порушенням умов договору ДНП-2016-05/01 від 31.05.2016 та схеми організації дорожнього руху, колегією суддів визнано безпідставними, оскільки правомірність користування та експлуатації відповідачем паркувального майданчику за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21 не є предметом доказування.

Також, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки за адресою: м. Київ, просп. Возз`єднання, 21 «а», як на підставу для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодних правовстановлюючих документів на підтвердження права власності на земельну ділянку, а також не пред`явлено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження законного права користування автостоянкою, яка розташована на вищезазначеній земельній ділянці, що є необхідною умовою для пред`явлення негаторного позову.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що місцевим господарським судом винесено окрему ухвалу від 28.08.2019, з метою усунення недоліків та подальшого запобігання порушення норм земельного законодавства України, до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" та Київській міській раді, як органу до сфери повноважень якого відноситься розпорядження земельними ділянками, належними територіальній громаді м. Києва та органу за рішенням якого утворене Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс".

Враховуючи вищевикладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 по справі №910/1310/19 не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Ради громадського територіального самоврядування мікрорайону "Русанівка" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 по справі №910/1310/19 без змін.

2.Справу №910/1310/19 передати до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 14.01.2020.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.В. Владимиренко

В.В. Андрієнко