СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2020 р. Справа № 905/1425/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Тарасова І.В., суддя Фоміна В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (вх. №3695 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 31.10.2019 у справі №905/1425/19 (суддя Паляниця Ю.О., рішення ухвалене у приміщенні господарського суду Донецької області 31.10.2019 без повідомлення сторін, повний текст рішення складено та підписано 05.11.2019)

за позовом: Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ,

до відповідача: Комунального виробничого підприємства Краматорська тепломережа, м. Краматорськ Донецької області,

про стягнення 1937,45 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року позивач, Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, звернулося до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Комунального виробничого підприємства Краматорська тепломережа Краматорської міської ради, про стягнення боргу у загальній сумі 1937,45 грн, у тому числі: пені 1295,77 грн, 3% річних 229,78 грн, інфляційних втрат 411,90 грн. та 1921,00 грн. судового збору.

Рішенням господарського суду Донецької області від 31.10.2019 у справі №905/1425/19 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального виробничого підприємства Краматорська тепломережа Краматорської міської ради на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 3% річних 229,78 грн, інфляційні втрати 411,90 грн, а також судовий збір в сумі 636,23 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Місцевий господарський суд зазначив, що фактичне перерахування вартості природного газу за поставками жовтня, грудня 2017 року, січня лютого 2018 року було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017; відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції (операції об`єднаних сил); приймаючи до уваги, що Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України є постачальником енергоресурсу, положення ч.2 ст.2 Закону України Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017; за таких обставин вимоги про стягнення 1295,77 грн. пені за загальний період з 28.11.2017 по 26.06.2018 за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу, спожитого у жовтні, грудні 2017 року, січні лютому 2018 року за договором №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017, не підлягають задоволенню. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення процентів річних та інфляційних підлягають задоволенню на визначені позивачем суми, а саме 229,78 грн. та 411,90 грн.

Позивач, Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, з рішенням не погодилося, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні пені в сумі 1295,77 грн., прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України задовольнити, а саме, стягнути з відповідача пеню 1295,77 грн. та судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та позовної заяви.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 714 ЦК України, дійшов хибного висновку про те, що відповідач є підприємством виконавцем (виробником) житлово-комунальних послуг та споживачем відповідних енергетичних ресурсів, щодо яких позивач є енергопостачальником. Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України вважає, що господарський суд Донецької області необґрунтовано застосував норми Закону України Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси до спірних правовідносин, оскільки позивач не є енергопостачальною компанією.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2019 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Тарасова І.В., суддя Фоміна В.О.) відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою.

Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і що на момент відкриття провадження учасниками справи не подано клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін і суд не вбачав підстав для призначення такого розгляду з власної ініціативи суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи, про що було зазначено в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Вказаною ухвалою встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань - 5 днів з дня вручення даної ухвали.

У межах встановленого судом строку відповідач надав відзив (вх.№12002) на апеляційну скаргу, в якому вказує, що господарським судом Донецької області було вірно відмовлено у стягненні пені з посиланням на положення Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» № 85- VIII від 13.01.2015, оскільки природний газ як матеріальний об`єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним із видів енергетичних ресурсів. Відповідач вважає, що позивач є енергопостачальною компанією, а господарським судом Донецької області вірно встановлено, що відповідач є виробником теплової енергії, транспортує і постачає теплову енергію на потреби виробництва і для централізованого опалення підприємств, установ, організацій та житлового фонду м. Краматорська. В обґрунтування відповідного твердження відповідач посилається на наявні в матеріалах справи відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, а також копії ліцензій НКРЕКП. Відповідач зазначає, що КВП Краматорська тепломережа здійснює свою господарську діяльність у м. Краматорськ Донецької області (у спірний період і на теперішній час), що входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у відповідності до затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2015 № 1275-р. Отже, на думку відповідача, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано до спірних правовідносин ст. 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» № 85- VIII від 13.01.2015. Відповідач посилається на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду № 905/3272/16 від 10.05.2018, №905/272/18 від 31.01.2019, №905/1882/18 від 14.05.2019, постанові Об`єднаної палати Верховного Суду по справі № 913/66/18 від 18.01.2019. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Як було встановлено вище, рішенням господарського суду Донецької області від 31.10.2019 у справі № 905/1425/19 було розглянуто всі позовні вимоги та задоволено їх частково. Стягнуто з Комунального виробничого підприємства Краматорська тепломережа Краматорської міської ради на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 3% річних 229,78 грн., інфляційні втрати 411,90 грн., а також судовий збір в сумі 636,23 грн. В іншій частині позову про стягнення пені у сумі 1295,77 грн., відмовлено.

Позивач просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 31.10.2019 у справі № 905/1425/19 в частині відмови у стягненні пені в сумі 1295,77 грн., прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України задовольнити, а саме, стягнути з відповідача пеню 1295,77 грн. та судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та позовної заяви.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що в даному апеляційному провадженні рішення господарського суду Донецької області від 31.10.2019 у справі № 905/1425/19 переглядається лише в частині відмови у стягненні пені в сумі 1295,77 грн., оскільки, як вбачається із викладеної у апеляційній скарзі правової позиції позивача, останній оскаржує рішення суду першої інстанції саме лише в частині відмови у стягненні пені в сумі 1295,77 грн.

У відповідності до вимог ст. 282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.10.2017 між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) був підписаний договір №3331/1718-РО-6 постачання природного газу (а.с.17-26).

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності).

Згідно із п. 1.4. договору, за цим договором може бути поставлений природний газ власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на митну територію України.

За правилами п.2.1. договору, постачальник передає споживачу з 01.10.2017 по 31.03.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 11,7 тис. куб. м, у тому числі: у жовтні 2017 року 0,6 тис. куб. м, листопаді 2017 року 1,2 тис. куб. м, грудні 2017 року 1,9 тис. куб. м, січні 2018 року 3 тис. куб. м, лютому 2018 року 3 тис. куб. м, березні 2018 року 2 тис. куб. м.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі (п.3.7. договору).

За умовами п.5.2. вказаного договору, ціна за 1000 куб. м. газу за цим договором на дату його укладення становить 2965,20 грн.

За змістом п. 6.1. договору №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017 остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 до 31.05.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.12.1 договору №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017 в редакції додаткової угоди №1 від 12.04.2018) (а.с.27).

На підставі договору №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017 позивачем та відповідачем було підписано, зокрема, наступні акти приймання-передачі природного газу (на території, підконтрольній українській владі):

- б/н від 31.10.2017 за жовтень 2017 року на суму 480,36 грн,

- б/н від 30.11.2017 за листопад 2017 року на суму 3617,54 грн,

- б/н від 31.12.2017 за грудень 2017 року на суму 5375,90 грн,

- б/н від 31.01.2018 за січень 2018 року на суму 10206,22 грн,

- б/н від 28.02.2018 за лютий 2018 року на суму 8145,41 грн. (а.с. 28-32).

Позивач, посилаючись на порушення відповідачем умов договору в частині проведення оплати товару, що стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення відповідних сум.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви (з наведених вище підстав).

Надаючи оцінку висновкам місцевого господарського суду в оскаржуваній апелянтом частині - згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, колегія суддів погоджується з ними з огляду на наступне.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із вимогами ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із ч. 1-2 ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

З актів приймання-передачі природного газу вбачається, що Акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України передано, а Комунальним виробничим підприємством «Краматорська тепломережа» Краматорської міської ради прийнято природний газ за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року (а.с.28-32).

За змістом п. 6.1. договору №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017 остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами по справі не спростовується, що фактичне перерахування вартості природного газу за поставками жовтня - грудня 2017 року, січня - лютого 2018 року було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п.8.2. договору №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017, у разі невиконання споживачем п.6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 1295,77 грн пені за загальний період з 28.11.2017 по 26.06.2018 (поставки жовтня, грудня 2017 року, січня - лютого 2018 року).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» (Закон), метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2020 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

Згідно із ч.2 ст. 2. Закону, встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Виходячи зі змісту приписів наведеного нормативно-правового акту, колегія суддів зазначає, що можливість застосування останнього до спірних правовідносин вимагає дотримання наступних умов: наявність визначеного законом кола суб`єктів такого спеціального права (енергопостачальні компанії та підприємства - виконавці/виробники житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції), існування між ними договірних відносин з постачання енергетичних ресурсів.

Позивач в апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції безпідставно наділив його статусом енергопостачальної компанії. Як вбачається зі змісту скарги, заявник зазначає про відповідну обставину як про єдину підставу для скасування оскаржуваного рішення.

Проте колегія суддів не погоджується з таким твердженням позивача з огляду на наступне.

Пунктом 1 постанови №747 від 25.05.1998 Кабінету Міністрів України Про визначення гарантованих постачальників природного газу встановлено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

У п. 5, 6 статуту позивача, затвердженого постановою №747 від 25.05.1998 Кабінету Міністрів України, встановлено, що метою діяльності Компанії є одержання прибутку від провадження господарської діяльності, сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, більш повного задоволення потреб споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах.

Законом України Про енергозбереження визначено, що енергозбереження - це діяльність (організаційна, наукова, практична, інформаційна), яка спрямована на раціональне використання та економне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів; паливно-енергетичні ресурси це сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

Відповідно до п.1.5 ст.1 Закону України Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу, енергоносії - це кам`яне і буре вугілля, торф, інші види первинного твердого палива, кам`яновугільні брикети, інші види вторинного твердого палива, буровугільні і торф`яні брикети, газ нафтопереробки, нафтопродукти, природний газ, природні енергетичні ресурси (ядерна, гідравлічна та геотермальна енергія, інші природні ресурси), електрична і теплова енергія.

Тобто, природний газ як матеріальний об`єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним з видів енергетичних ресурсів.

З урахуванням наведеного, в силу приписів чинного законодавства Акціонерне товариство Національної акціонерної компанії Нафтогаз України є енергопостачальною компанією в розумінні ст.2 Закону України Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси.

Згідно із ст.1 Закону України Про житлово-комунальні послуги житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Відповідно до інформації, яка наявна у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності відповідача є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (а.с.71-74).

В той же час, відповідно до наявних копій ліцензій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг Комунальне виробниче підприємство Краматорська тепломережа Краматорської міської ради є виробником (а.с.67), здійснює транспортування (а.с.68) та постачання (а.с.69) теплової енергії. Тобто, відповідач є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг.

Із п.1.2. договору №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017 вбачається, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності).

З розділу 13 укладеного сторонами договору вбачається, що відповідач надавав такі послуги в місці свого фактичного розташування у місті Краматорськ Донецької області.

З огляду на наявність великої кількості відповідних новин, офіційних заяв і повідомлень (зокрема, Штабу АТО, Штабу антитерористичного центру при Службі безпеки України) в засобах масової інформації і мережі Інтернет та з урахуванням приписів ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, суд визнає інформацію про проведення АТО (ООС) на території м. Краматорська загальновідомою.

Таким чином, з урахуванням того, що відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції (операції об`єднаних сил), приймаючи до уваги, що Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України є постачальником енергоресурсу, положення ч.2 ст.2 Закону України Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду № 905/3272/16 від 10.05.2018, №905/272/18 від 31.01.2019, № 905/1882/18 від 14.05.2019, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 913/66/18 від 18.01.2019.

Отже, посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №913/65/18 колегія суддів не вважає переконливими з огляду на наявність пізніше прийнятих постанов Верховного Суду, зокрема, постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 913/66/18 від 18.01.2019, в якій судом касаційної інстанції зроблено висновок про те, що ПАТ "НАК "Нафтогаз України" є енергопостачальною компанією, а природний газ - одним з видів енергетичних ресурсів.

Також у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що ст. 714 Цивільного кодексу України та ст. 275 Господарського кодексу України не регулюють спірні правовідносини, отже, посилання апелянта в даній справі №905/1425/19 на вищевказані норми також не можуть бути визнані належними аргументами.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що твердження апелянта про те, що позивач не є енергопостачальною організацією, є необґрунтованими, не узгоджуються з обставинами справи, змістом норм чинного законодавства та правовою позицією Верховного Суду.

Натомість, на думку колегії суддів, встановивши, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач - виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо поширення на спірні правовідносини, пов`язані із стягненням пені, мораторію, встановленого частиною другою статті 2 Закону.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про те, що вимоги про стягнення 1295,77 грн. пені за загальний період з 28.11.2017 по 26.06.2018 за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу, спожитого у жовтні, грудні 2017 року, січні лютому 2018 року за договором №3331/1718-РО-6 від 18.10.2017 є такими, що не підлягають задоволенню.

Аргументи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони спростовуються викладеними обставинами.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

В апеляційній скарзі не наведено жодних інших аргументів, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 31.10.2019 у справі №905/1425/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.01.2020

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя І.В. Тарасова

Суддя В.О. Фоміна