ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року

м. Київ

Справа № 922/939/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О. М. - головуючий, Стратієнко Л. В., Студенець В. І.,

за участю секретаря Низенко В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на постанову Східного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Медуниця О.Є., Білецька А.М. , Зубченко І.В.

від 12.09.2019

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Чугуївтепло»

про стягнення 966 177,85 грн

за участю представників:

від позивача: Лисенко В. О.

від відповідача: Радигін Є. С.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Комунального підприємства «Чугуївтепло» про стягнення з відповідача на користь позивача 966 177,85 грн, у тому числі: пеня у сумі 541 156,68 грн, три проценти річних у сумі 62 484,36 грн, інфляційні втрати у сумі 362 536,81 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем були порушені умови договору № 3253/15-КП-32 купівлі-продажу природного газу від 19.12.2014 щодо своєчасної оплати переданого газу за даним договором.

Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

19.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Комунальним підприємством «Чугуївтепло» (покупець) був укладений договір № 3253/15-КП-32 купівлі-продажу природного газу (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб?єктами господарювання (крім бюджетних установ) (далі - споживачам покупця).

Пунктом 2.1 договору визначено, що продавець передає покупцю в період з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ в обсязі до 467 тис.куб.м.

За умовами пунктів 3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в пункті 5.2 договору.

Відповідно до пункту 5.5 договору, загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості щомісячних поставок газу.

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом 6.1 договору, відповідно до якого, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (пункт 11 договору).

Між сторонами договору підписані додаткові угоди №1 від 06.02.2015, №2 від 06.03.2015, №3 від 15.04.2015, №4 від 29.05.2015, №5 від 30.06.2015, №6 від 27.07.2015, №7 від 30.07.2015, №8 від 21.10.2015, №9 від 22.10.2015, №11 від 25.11.2015, якими вносились зміни до пункту 5.2, 5.3 договору щодо ціни природного газу, а також пунктів 3.4, 6.3, 10.3 договору.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання пункту 2.1 договору, позивачем в період з січня по квітень та з жовтня по грудень 2015 року було передано відповідачу природний газ на загальну суму 2 137 662,07 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015.

Вказані акти підписані сторонами, скріплені їх печатками та погоджені газотранспортним підприємством.

Відповідач несвоєчасно здійснював оплату природного газу, у зв`язку з чим позивачем нараховано 3% річних в розмірі 62 484,36 грн, інфляційні втрати в розмірі 362 536,81 грн та пеню в розмірі 541 156,68 грн.

Згідно з наданою позивачем довідкою по операціях за договором від 19.12.2014 № 3253/15-КП-32 за період з 01.01.2015 по 31.03.2018, сальдо по підприємству Комунальне підприємство «Чугуївтепло», у відповідача заборгованість за договором № 3253/15-КП-32 відсутня.

Згідно з наданим позивачем розрахунком штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних відповідач за зобов`язаннями за січень 2015 року в сумі 459 384,27 грн, за лютий 2015 року в сумі 389 384,10 грн та березень 2015 року в сумі 273 551,83 грн розрахувався до 30.11.2016.

За зобов`язаннями за березень 2015 року в сумі 61 096,17 грн відповідач остаточно розрахувався 08.12.2016, за квітень 2015 року в сумі 49 316,44 грн відповідач остаточно розрахувався 13.12.2016, за жовтень 2015 року в сумі 120 248,54 грн відповідач остаточно розрахувався 13.12.2016, за листопад 2015 року в сумі 321 484,82 грн відповідач остаточно розрахувався 24.01.2017, за грудень 2015 року в сумі 463 195,51 грн відповідач остаточно розрахувався 22.02.2017.

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Господарський суд Харківської області рішенням від 13.06.2019 у задоволенні позову відмовив повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що частину основного боргу за поставлений у січні, лютому та березні 2015року природний газ відповідач повністю оплатив до набрання чинності 30.11.2016 Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а тому нараховані на суму боргу 3% річних, інфляційні втрати та пеня підлягають списанню відповідно до вимог частини 3 статті 7 вказаного Закону.

Інша частину заборгованості за поставлений у березні, квітні, жовтні, листопаді, грудні 2015 року природний газ відповідач погасив після набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», однак, на думку суду першої інстанції, ця заборгованість підлягала реструктуризації на підставі частини 1 статті 5 вказаного Закону, а тому, відсутні підстави для нарахування на неї 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Східний апеляційний господарський суд постановою від 12.09.2019 рішення Господарського суду Харківської області від 13.06.2019 у справі №922/939/19 скасував. Прийняв нове рішення. Позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув з Комунального підприємства «Чугуївтепло» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3% річних в розмірі 4 177,71 грн, інфляційні втрати в розмірі 10 287,59 грн. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Судове рішення обґрунтовано тим, що оскільки заборгованість за зобов`язаннями січня, лютого 2015 року, а також частково березня 2015 року (в розмірі 273552,22 грн) відповідачем погашена до 30.11.2016, то нараховані на ці суми пеня, інфляційні та 3% річних, підлягають списанню на підставі частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Щодо заборгованості відповідача в розмірі 1 015 342,08 грн, яка погашена ним після набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», то позивач має право вимагати відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в загальному розмірі 10 287,59 грн (за зобов`язаннями квітня, жовтня, листопада, грудня 2015 року) та 3% річних в загальному розмірі 4 177,71 грн (за зобов`язаннями березня, квітня, жовтня, листопада, грудня 2015).

Зазначено, що інфляційні втрати та 3% річних розраховано з урахуванням розміру заборгованості відповідача, яка існувала станом на 30.11.2016 та не була погашена відповідачем до вказаної дати.

Стосовно позовних вимог про стягнення пені, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, оскільки позивачем нараховано пеню за періоди до 30.11.2016, тобто, до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.09.2019 у справі № 922/939/19.

В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначило, що судове рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Вважає, що відсутні підстави для застосування Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» до спірних відносин, оскільки сума заборгованості за поставлений природний газ за договором від 19.12.2014 №3253/15-КП-32 не була погашена станом на 30.11.2016.

Відповідачем не надано доказів відображення ним обсягів заборгованості по спірному договору на день набрання чинності чим законом (тобто станом на 30.11.2016) при включенні його до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, тому відсутні підстави вважати, що дана заборгованість може бути врегульована у відповідності до цього закону.

Крім того, на думку скаржника, судами не враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16.

Відповідач правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.

Склад суду у даній справі визначений згідно з витягом з протоколу розподілу судової справи від 13.01.2020.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Щодо суті касаційної скарги

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Чугуївтепло» про стягнення боргу в загальному розмірі 966 177,85 грн, у тому числі: пеня у сумі 541 156,68 грн, три проценти річних у сумі 62 484,36 грн, інфляційні втрати у сумі 362 536,81 грн за неналежне виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу №3253/15-КП-32 від 19.12.2014.

30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (статті 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»).

За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Постановою Кабінету Міністрів України № 93 від 21.02.2017 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 вказаного Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно з Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас, частиною 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є нормою прямої дії. При цьому застосування приписів частини 3 статті 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд (постанови від 06.06.2018 у справі №925/770/17, від 01.04.2019 у справі №922/2784/18).

Застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення факт включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі частини третьої статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на момент набрання чинності Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (30.11.2016) відповідач погасив частину основного боргу, за поставлений у січні, лютому та частково у березні 2015 року природний газ за договором купівлі-продажу природного газу № 3253/15-КП-32 від 19.12.2014.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позивачем до стягнення пеня в сумі 245 044,04 грн, 3% річних в сумі 18 239,25 грн та інфляційні втрати в сумі 208337,60 грн у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого природного газу у січні, лютому 2015 року та пеня в розмірі 96195,37 грн, за період з 15.04.2015 по 14.10.2015, 3% річних в розмірі 12644,23 грн за період з 15.04.2015 по 29.11.2016 та інфляційних втрат в розмірі 34927,49 грн за період з травня 2015 по жовтень 2016 (нараховані позивачем на заборгованість в розмірі 273552,22 грн за зобов`язаннями березня 2015 року, яка погашена до 30.11.2016), не нараховуються та підлягають списанню відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», виконання такої норми (списання санкцій) не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції постанови Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16 є безпідставним, оскільки у зазначені постанові відсутній висновок щодо необхідності включення до реєстру теплопостачального підприємства для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а зазначення у цій постанові про включення до реєстру такого підприємства для здійснення процедури врегулювання заборгованості, є наведенням фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, а не правовою позицією Верховного Суду про необхідність включення підприємства до вказаного реєстру для застосування частини 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Водночас, суд апеляційної інстанції на відміну від місцевого господарського суду, дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки станом на час набрання чинності вказаним вище Законом (30.11.2016) частина заборгованості не була сплачена відповідачем, то нарахування штрафних санкцій та виплат, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, відповідно до статей 530, 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, слід здійснювати з наступного дня коли зобов`язання мало бути виконане.

У той же час, суд апеляційної інстанції зазначивши, що ним здійснено перерахунок нарахованих позивачем сум інфляційних втрат та 3% річних, виходячи з розміру заборгованості відповідача, яка існувала станом на 30.11.2016 та не була погашена відповідачем до вказаної дати, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

При цьому суд апеляційної інстанції не визначив суму заборгованості, виходячи з якої ним здійснено розрахунок, однак зазначив про наявність підстав для часткового задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в загальному розмірі 10 287,59 грн та 3% річних в розмірі 4 177,71 грн за зобов?язаннями квітня, жовтня, листопада, грудня 2015 року.

Визначені судом апеляційної інстанції суми є значно меншими ніж наведені позивачем у розрахунку штрафних санкцій, при цьому постанова суду апеляційної інстанції не містить обґрунтування помилковості здійснених позивачем розрахунків, чи підстав для зменшення заявлених до стягнення з відповідача сум штрафних санкцій.

Також постанова суду апеляційної інстанції не містить висновку щодо неможливості нарахування пені на суму заборгованості за поставлений за договором купівлі-продажу природного газу № 3253/15-КП-32 від 19.12.2014 природний газ у квітні, жовтні, листопаді, грудні 2015 року, обов?язок з оплати якого виник до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», однак фактична оплата проведена після 30.11.2016.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтями 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже та обставина, що позивачем нараховано пеню за періоди до 30.11.2016 не може бути беззаперечною підставою для відмови в позові в цій частині, з огляду на встановлення судом апеляційної інстанції факту сплати частини заборгованості, на яку позивачем було нараховано пеню, після 30.11.2016.

З огляду на вимоги частини 5 статті 236, статті 237 і статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Однак, суд апеляційної інстанції не врахував наведеного та не спростував правильності здійсненого позивачем розрахунку пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних по заборгованості відповідача за поставлений природний газ оплата якої проведена після 30.11.2016.

Оскільки з`ясування зазначених вище питань і встановлення відповідних обставин, оцінка доказів, зокрема розрахунку пені, інфляційних та трьох відсотків річних, є необхідними складовими для належного розгляду справи, висновок суду апеляційної інстанції по суті спору є передчасним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З врахуванням викладеного, оскільки апеляційний господарський суд припустився неправильного застосування приписів Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а у Верховного Суду відсутня процесуальна можливість з`ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає ухвалити нове рішення у справі, то це відповідно є підставою для скасування рішення апеляційного господарського суду, та передання справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду господарському суду апеляційної інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, прав та обов`язків сторін, і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.

Судові витрати

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити частково.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.09.2019 у справі № 922/939/19 скасувати.

3. Справу № 922/939/19 передати на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Л. Стратієнко

В. Студенець