ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2020 р. Справа№ 910/9276/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 14.01.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.10.2019

у справі №910/9276/19 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Київської міської клінічної лікарні №9

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про зобов`язання повернути майно

ВСТАНОВИВ:

Київська міська клінічна лікарня № 9 (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" (надалі - відповідач, ТОВ "Діамед") про зобов`язання повернути майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач після припинення дії договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 №854-1, укладеного між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" (орендар) та Київською міською клінічною лікарнею № 9 (балансоутримувач), не виконав свої зобов`язання щодо звільнення орендованого приміщення за адресою: м. Київ, вул. Ризька, буд. 1, корпус 3 та повернення його за актом приймання - передачі.

При розгляді справи в суді першої інстанції залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі №910/9276/19 позовні вимоги задоволено повністю.

Зобов`язано відповідача повернути позивачу за актом прийому-передачі нерухомого майна (нежитлове приміщення), яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ризька, буд. 1, корпус 3, загальною площею 47,00 кв.м., розташоване на першому поверсі, що використовується для розміщення кафе, яке не здійснює продаж підакцизної групи та належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Також присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 921, 00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач порушив господарське зобов`язання з повернення об`єкту оренди, оскільки після закінчення строку дії договору не повернув та не звільнив нежитлове приміщення загальною площею 47,00 кв.м. за адресою: м. Київ, на вул. Ризька, буд. 1, корпус 3.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі №910/9276/19 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, відтак, оскаржуване рішення місцевого господарського суду у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що чинне законодавство не надає право балансоутримувачу, яким є Київська міська клінічна лікарня, виступати орендодавцем щодо орендованого нерухомого майна та мати права орендодавця, відповідно балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2019 апеляційну скаргу ТОВ "Діамед" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 апеляційну скаргу ТОВ "Діамед" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі №910/9276/19 - залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

02.12.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги в частині недоплати судового збору, відповідно до якого останній просить долучити докази сплати судового збору в розмірі 960,50 грн. (платіжне доручення №5208 від 27.11.2019).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/9276/19 за апеляційною скаргою ТОВ "Діамед" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019. Розгляд справи №910/9276/19 призначено на 14.01.2020.

Роз`яснено позивачу право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу.

Позивач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу ТОВ "Діамед", в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

У судове засідання 14.01.2020 з`явилися представники відповідача, третьої особи.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.01.2020 апеляційну скаргу підтримав повністю, просив її задовольнити та скасувати рішення місцевого суду. Представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Позивач у судове засідання 14.01.2020 представників не направив, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядову справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представника позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 14.01.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 29.12.2015 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" (орендар) та Київською міською клінічною лікарнею № 9 (балансоутримувач) укладено договір №854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 21.11.2012 №854) (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору, орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київради з питань власності від 12.11.2015 №48 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлове приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, далі - об`єкт, яке знаходиться за адресою: вул. Ризька, буд. 1, к. 3, для розміщення кафе, яке не здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Об`єктом оренди є: нежитлове приміщення, загальною площею 47,00 кв.м, у т. ч. на 1 (першому) поверсі 47,00 кв.м.

Цей договір є укладений з моменту підписання його сторонами та діє з 29.12.2015 по 27.12.2018 (п.9.1 Договору).

Відповідно до п.9.2 Договору, усі зміни та доповнення до цього договору оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами.

Згідно з п.9.4 Договору, договір припиняється в разі, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено.

Пунктом 9.7 Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються відповідним договором, який є невід`ємною частиною цього договору.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання відповідного договору щодо продовження дії договору та сам договір.

16.11.2018 відповідач звернувся до Департаменту комунальної власності м. Києва з заявою щодо продовження договору оренди вих. №7/11 від 15.11.2018, в якій просив продовжити договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в оренду №854-1 від 29.12.2015 строком 2 роки 364 дні.

У відповідь листом №062/05/29-3155 від 05.04.2019 Департамент комунальної власності м. Києва повідомив відповідача про те, що питання щодо продовження договору оренди нежитлового приміщення площею 43,40 кв.м на вул. Ризькій,1 на новий термін, було направлено на розгляд постійної комісії Київради з питань власності та було повернуто без розгляду, оскільки відповідно до рішення Київської міської ради від 06.12.2018 №253/6304 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280 "Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва", рішення щодо продовження договору оренди приміщення площею до 50,0 кв.м чи не продовження договору оренди, приймає орендодавець.

За результатами опрацювання було встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ "Діамед" з 22.11.2017 перебуває в стані припинення. Враховуючи вищезазначене, договір оренди не буде продовжений.

Крім того, повідомлено, що ТОВ "Діамед" необхідно передати балансоутримувачу Київській міській клінічній лікарні № 9 приміщення по акту приймання-передачі.

Листом №061/112-474/04.02 від 08.04.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою передати займане приміщення до 08.05.2019 та оформити акт приймання-передачі приміщення.

У відповідь, заявою вих. №15/19 від 15.04.2019 відповідач повідомив позивача про те, що вважає рішення Департамента комунальної власності м. Києва про відмову в продовженні договору оренди нежитлових приміщень від 29.12.2015 №854-1 площею 43,40 кв.м незаконним та необґрунтованим. У зв`язку з цим, ТОВ "Діамед" вимушене звернутися до суду для скасування прийнятого рішення. Тому, на період розгляду судової справи, не буде передавати приміщення по акту приймання-передачі.

Київська міська клінічна лікарня № 9 вважаючи порушеними свої права щодо неповернення спірного майна звернулася до місцевого господарського суду з позовом про зобов`язання повернути майно.

Суд першої інстанції встановивши, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання відповідного договору щодо продовження дії договору та сам договір, а строк дії договору №854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 закінчився 27.12.2018, позовні вимоги задовольнив у повному обсязі.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає передчасними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову, з огляду на таке.

Так судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач, будучи балансоутримувачем переданого в оренду майна, звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача повернути орендоване майно після припинення дії договору.

Із цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК Укераїни) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі статтею 283 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У цій справі встановлено, що орендоване майно є комунальним, тому на спірні правовідносини поширюється також і дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10 квітня 1992 року №2269-ХІІ (далі - Закон № 2269-XII), у частині першій статті 2 якого наведено аналогічне визначення оренди.

Отже, відповідно до положень ЦК Укераїни, ГК України та Закону № 2269-XII сторонами договору найму (оренди) з відповідними правами та обов`язками є наймодавець (орендодавець) та наймач (орендар).

Як зазначалось вище, що 29.12.2015 був укладений трьохсторонній договір №854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 21.11.2012 №854), за умовами якого орендодавцем є Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), орендарем - ТОВ "Діамед".

29.12.2015 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" (орендар) та Київською міською клінічною лікарнею № 9 (балансоутримувач) укладено договір №854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 21.11.2012 №854) (надалі - Договір).

Третьою стороною зазначеного Договору є балансоутримувач - Київська міська клінічна лікарня № 9, на яку цим договором покладено обов`язок лише у непереданих в оренду приміщеннях забезпечувати додержання вимог нормативно-правових актів з пожежної безпеки та здійснювати контроль за виконанням орендарем умов Договору і у разі виникнення заборгованості з орендної плати або інших платежів вжити заходів щодо погашення заборгованості, в тому числі проводити відповідну претензійно-позовну роботу (п.п.4.3.1, 4.3.2 Договору).

Суд апеляційної інстанції відзначає, що саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 910/12224/17, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.09.2019 у справі №910/7364/18.

Колегія суддів не вбачає підстав відступати від викладеної правової позиції та вважає слушними доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивач позбавлений прав, як балансоутримувач по Договору на заявлення такого роду позовних вимог.

Підсумовуючи вищевикладене, оскільки, як зазначено вище, чинне законодавство не надає право Київській міській клінічній лікарні № 9 виступати орендодавцем щодо спірного нерухомого майна та мати права орендодавця, то балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно.

Така ж правова позиція стосовно прав орендодавця і балансоутримувача відповідно до договору оренди комунального майна викладена у постанові Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі № 910/9489/16.

При цьому слід мати на увазі, що статтею 3 ЦК України визначено свободу договору, однак положення договору, який укладено між орендодавцем, балансоутримувачем і орендарем, не можуть суперечити Закону, зокрема тому, що лише у наймодавця (орендодавця) є право звертатися до суду з позовом про повернення об`єкта оренди.

Наявність у договорі пункту 4.2.21, за яким після припинення дії Договору протягом 3 календарних днів орендар зобов`язаний повернути майно балансоутримувачу, жодним чином не впливає на те, що саме наймодавець (орендодавець) має право звертатися до суду з позовом про зобов`язання повернути орендоване майно.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, найшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, наведених у даній постанові.

Також, як встановлено колегією суддів, відповідач в апеляційній скарзі просить суд покласти судові витрати, пов`язані з наданням правничої професійної допомоги адвоката у суді першої інстанції на позивача.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Зі змісту ч.3 ст. 123 ГПК України вбачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 ст. 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з п.1, п. 2 ч.5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору. З урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Відповідно до ч. 13 ст. 129 ГПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

В постанові від 27.06.2018 по справі №826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Отже колегія суддів зазначає, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, в розмірі 5 000, 00 грн. та витрати за представництво інтересів відповідача у судових засіданнях.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, відповідно керуючись п.1 ч. 4 статті 129 ГПК України витрати на правову допомогу ТОВ "Діамед" покладено на відповідача.

Оскільки суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасовує з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені з розглядом спору у цій справі покладаються на позивача.

Відповідності до ст.13, 14, 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність може здійснюватися адвокатом індивідуально, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За приписами ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

За приписами ст.15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатське об`єднання є юридичною особою, створеною шляхом об`єднання двох і більше адвокатів (учасників), і діє на підставі статуту. Стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське об`єднання. Від імені адвокатського об`єднання договір про надання правової допомоги підписується учасником адвокатського об`єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об`єднання. Адвокатське об`єднання може залучати до виконання укладених об`єднанням договорів про надання правової допомоги інших адвокатів на договірних засадах. Адвокатське об`єднання зобов`язане забезпечити дотримання професійних прав адвокатів та гарантій адвокатської діяльності.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Разом з тим, адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні, тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, потрібно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Аналіз вище зазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

В обґрунтування понесених витрат на професійну правову (правничу) допомогу в суді першої інстанції ТОВ "Діамед" подано копію договору про надання правової допомоги від 19.08.2019 №15, підписаного та скріпленого печатками Адвокатським об`єднанням "Жук, Пономаренко та партнери" (в осбі керуючого партнера Пономаренка В.М.) з однієї сторонни та ТОВ "Діамед" (в особі голови комісії з припинення Шмаюна К.М.) з іншої сторонни.

Пунктом 1.1 вказаного договору клієнт доручає, а адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору.

Клієнт доручає, а адвокатське об`єднання зобов`язується надати правову допомогу, в частині представництва інтересів клієнта, зокрема у справі №910/9276/19 в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Послуги, що надаються адвокатським об`єднанням за вказаним договором, визначені пунктами 1.2.1.-1.2.6.

Також в матеріалах справи наявні:

- відзив на позовну заяву, підписаний повноважним представником відповідача - адвокатом Жук О.Б., якому надано право на представництво згідно з копією ордеру про надання правової допомоги скрія ТР №050799 від 23.08.2019;

- акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 21.10.2019 №ОУ-00204, з детальним описом послуг, а саме: зустріч з клієнтом, надання правової консультації; збір, підготовка доказів для написання відзиву; встановлення правової позиції з клієнтом; написання відзиву; уточнення кінцевої правової позиції з клієнтом; підготовка пакету документів (додатків) до відзиву для подання до суду; подання відзиву до суду із повним пакетом документів;

- копія квитанції до прибуткового касового ордеру від 21.10.2019№17 з оплати 5 000, 00 грн. за підготовку та подання відзиву згідно договору №15 від 19.08.2019.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що: справа №910/9276/19 відноситься до категорії типових справ, які розглядаються господарськими судами; акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) були складені та підписані сторонами договору про надання правової (правничої) допомоги від 19.08.2019 №15 після прийняття судом рішення по справі №910/9276/19, отже не могли бути наданими до закінчення судових дебатів у справі.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що ТОВ "Діамед" подано належні докази, які підтверджують обґрунтованість витрат відповідача на професійну правову (правничу) допомогу в розмірі 5 000, 00 грн., а отже заявлена вимога підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: за подачу позову судовий збір покладається на позивача, а за подачу апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2881,50 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн. підлягають стягненню з позивача на користь відповідача (ТОВ "Діамед").

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі №910/9276/19 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2019 у справі №910/9276/19 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у позові Київської міської клінічної лікарні №9 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департамента комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання повернути майно відмовити.

4. Судовий збір за подачу позовної заяви залишити за Київською міською клінічною лікарнею №9.

5. Стягнути з Київської міської клінічної лікарні №9 (04060, м. Київ, вулиця Ризька, будинок 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" (07852, Київська обл., село Микулиничі, вулиця Центральна, будинок 2, літера Б, ) - 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят один грн.) 50 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, 5000 (п`ять тисяч грн.) 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

7. Матеріали справи №910/9276/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 16.01.2020.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова