ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2020 р. Справа№ 910/15250/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 15.01.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія "Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.10.2019 (повний текст складено 18.10.2019)

у справі №910/15250/18 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест"

до Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія "Україна"

про зобов`язання виконати умови договору,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (далі - відповідач) про зобов`язання виконати умови договору про дольову участь у будівництві житлового комплексу № 001/Б від 10.12.2002 (в редакції додатку № 4 від 28.02.2014 та всіх додаткових угод і додатків до нього).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ухилення відповідача від затвердження виготовленого позивачем в межах договору № 001/Б від 10.12.2002 Проекту "Будівництво житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення по вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 у справі № 910/15250/18 позов задоволеною. Зобов`язано Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" виконати зобов`язання за договором про дольову участь у будівництві житлового комплексу № 001/Б від 10.12.2002 (в редакції додатку № 4 від 28.02.2014 та всіх додаткових угод і додатків до нього) - з моменту набрання рішенням законної сили.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від судді : Жук Г.А., Дикунська С.Я., Мальченко А.О) рішення Господарського суду містаКиєва від 14.01.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.08.2019 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія "Україна" задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2019 у справі №910/15250/18 скасовано; справу №910/15250/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Судом касаційної інстанції вказано, що задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання виконати умови договору про дольову участь у будівництві житлового комплексу № 001/Б від 10.12.2002, з урахуванням в редакції всіх додаткових угод і додатків до нього), суди попередніх інстанцій не встановили чи є ці заявлені вимоги позивача до відповідача, належним способом захисту прав позивача. Під час нового розгляду справи судам слід враховувати те, що господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Відтак, вирішуючи даний спір, слід належним чином встановити чи призведе заявлена позивачем у цій справі вимога про зобов`язання відповідача виконати умовами спірного договору щодо затвердження проектної документації, до поновлення порушеного права позивача, при цьому суди мають враховувати, що задовольняючи таку вимоги, її не можливо виконати у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 задоволено позовні вимоги повністю.

Зобов`язано Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" виконати свої зобов`язання, що визначені п.2.1.7 договору №001/Б від 10.12.2002 про дольову участь у будівництві житлового комплексу (в редакції додатку №4 від 28.02.2014), а саме затвердити проект "Будівництво житлового комплексу з підземним авто паркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення по вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ГРУП ІНВЕСТ" судовий збір в сумі 1762 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія "Україна" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/15250/18 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. Зазначаючи при цьому, що даний договір містить ознаки договору про спільну діяльність. Також стверджує, що договір № 001/Б від 10.12.2002, в тому числі і в редакції додатку № 4 від 28.02.2014, є нікчемним, оскільки при його укладені не дотримано вимог Закону України "Про управління об`єктами державної власності та Порядку укладення державними підприємствами, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави складає більше 50%, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", оскільки укладаючи договір про дольову участь не отримано згоди управителя майном - КМУ на відчуження земельної діяльності та укладення договору про спільну діяльність, яким є на думку апелянта, договір від 2002 року та нова його редакція.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія "Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/15250/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Яковлєва М.Л., Шаптали Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія "Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/15250/18. Призначено справу до розгляду на 15.01.2020.

26.11.2019 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Зазначаючи при цьому, що якби у сторін був намір укласти договір про спільну діяльність, логічно припустити, що Договори містили б чітку вимогу для двох сторін діяти спільно для досягнення спільної мети. Проте, у Договорі такого зобов`язання не визначено. Більше того, термінологічно Договір не містить слів «участь», «внески», «розподіл результатів», які могли б вказувати на ознаки договору про спільну діяльність.

В судовому засіданні 15.01.2020 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/15250/18 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні 15.01.2020 представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/15250/18 залишити без змін.

В судовому засіданні 15.01.2020 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судовою колегією, 10.12.2002 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Кийпромтехнологія" та Національною радіокомпанією України був укладений договір про дольову участь у будівництві житлового комплексу № 001/Б щодо будівництва житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами з обслуговування населення по вул. Л. Первомайського, 5-Б в Печерському районі м. Києва.

Публічне акціонерне товариство "Національна суспільна телерадіокомпанія України" відповідно до статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1039 від 28.12.2016, є правонаступником майна, прав та обов`язків Національної телекомпанії України, що, у свою чергу, була правонаступником Національної радіокомпанії України, та припинила свою діяльність відповідно до статуту, затвердженого наказом Державного комітету телебачення і радіомовлення України № 145 від 26 липня 2016 року.

28.02.2014 між Національною радіокомпанією України, Товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "Кийпромтехнологія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" була укладена угода про заміну сторони вищевказаного договору № 001/Б від 10.12.2002 про дольову участь у будівництві житлового комплексу, відповідно до п. 1 якої сторони дійшли згоди щодо заміни у договорі №001/Б від 10.12.2002 сторони 2 (Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Кийпромтехнологія") на Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест".

При цьому, з моменту набрання чинності цією угодою Товариство з обмеженою відповідальністю "НВП "Кийпромтехнологія" передає Товариству з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест", а Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" приймає всі права та обов`язки сторони 2 по договору. Також сторони домовились, що з моменту набрання цією угодою чинності зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Кийпромтехнологія" за договором припиняються (п.1.1 угоди від 28.02.2014).

Крім того, 28.02.2014 між Національною суспільною телерадіокомпанією України (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" (сторона 2) був укладений додаток № 4 до договору № 001/Б від 10.12.2002 про дольову участь у будівництві житлового комплексу, за умовами якого сторони вирішили змінити та внести доповнення до договору №001/Б від 10.12.2002 та викласти його в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 договору № 001/Б від 10.12.2002 (в редакції додатку №4 від 28.02.2014) предметом цього договору є зобов`язання та права сторін по будівництву об`єкта на земельній ділянці з метою отримання кожною із сторін у збудованому об`єкті своєї частини в порядку та на умовах, визначених у договорі, та виконання робіт (ремонту і часткового технічного переоснащення існуючого об`єкта) в порядку та на умовах, визначених у договорі.

Сторони домовились що нижченаведені терміни мають наступні значення: земельна ділянка - територія площею 0,73 (нуль цілих сімдесят три сотих) гектар, що розташована по вулиці Леоніда Первомайського, 5-Б, в Печерському районі міста Києва, та визначена в додатку № 1 до даного договору, що надана стороні 1 на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02-9-00008 від 15.11.2004 та п. 2 рішення Київської міської ради від 10.07.2003 року № 638-8/798 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування"; об`єкт - це житловий комплекс з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення, що буде розташований на Земельній ділянці. Характеристики та параметри об`єкта визначаються Проектною документацією (визначення наведене нижче). Остаточний розмір площі Об`єкта буде визначений на підставі замірів технічної інвентаризації; проектна документація - затверджена відповідно до законодавства документація для будівництва об`єкта, що складається з креслень, графічних і текстових матеріалів, інженерних і кошторисних розрахунків, які визначають містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні та технологічні вирішення, інші показники об`єкта та відповідає вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил; проектування об`єкта - комплекс проектно-вишукувальних робіт, розробка, погодження, експертиза та затвердження проектної документації в порядку, встановленому законодавством; будівництво об`єкта - комплекс робіт з будівельно-монтажних робіт з безпосереднього спорудження об`єкта відповідно до проектної документації та підключення об`єкта до всіх необхідних комунальних мереж і комунікацій та введення об`єкта в експлуатацію за допомогою сторони 1 в межах її компетенції.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що техніко-економічні показники об`єкта (площа, архітектурні та технічні характеристики, склад інженерних мереж тощо) визначаються на підставі проектної документації, погодженої стороною 2 у встановленому законодавством порядку з компетентними органами та затвердженої стороною 1. Кількісні, якісні, технічні та технологічні параметри робіт визначаються документацією.

Строк будівництва об`єкта та виконання робіт складає 4 роки з моменту початку будівництва об`єкта. Будівництво об`єкта та виконання робіт має бути розпочате протягом 2 (двох) місяців з дати затвердження проектної документації, але не пізніше 5 (п`яти) років з дня укладення цього договору. Строк будівництва об`єкта та виконання робіт буде конкретизований сторонами протягом 60 (шестидесяти) календарних днів після підписання сторонами даного договору на підставі підписаного сторонами додатку до даного договору, що є його невід`ємною частиною (п.1.5 договору №001/Б від 10.12.2002).

Пунктом 2.2 договору №001/Б від 10.12.2002 передбачено, що цим договором сторона 1 делегує стороні 2 частину функцій замовника будівництва об`єкта, які визначені законодавством (в тому числі "Положенням про замовника-забудовника (єдиного замовника, дирекцію підприємства, що будується) і технічний нагляд", затвердженим постановою Держбуду СРСР від 02.02.1988 № 16), а саме - сторона 2 в повному обсязі здійснює функції замовника будівництва об`єкта, крім тих, що цим договором покладені на сторону 1.

Зокрема, сторона 2 зобов`язана забезпечити: проектною документацією будівництво об`єкта, розробку та погодження проектної документації відповідно до вимог законодавства з компетентними органами, в разі потреби внесення та погодження будь-яких коригувань проектної документації, а також розробку документації. При цьому сторона 2 самостійно визначає проектні організації, укладає з ними договори та здійснює оплату по них; в межах своєї компетенції забезпечує отримання вихідних даних, технічних умов, погоджень та дозволів від відповідальних державних органів та організацій та позитивних експертних висновків, що є необхідними для будівництва об`єкта згідно із законодавством (п. 2.2.1 договору №001/Б від 10.12.2002).

Відповідно до п. 8.1 договору №001/Б від 10.12.2002 він набуває чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками сторін та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Щодо тверджень скаржника стосовно того, що вказаний вище правочин за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, а отже, з огляду на відсутність погодження його укладання з боку Кабінету Міністрів України останній є недійсним, судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Тобто, спільна діяльність це договірна форма об`єднання осіб для досягнення спільної мети без створення юридичної особи.

Статтею 1131 Цивільного кодексу України визначено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Наразі, колегія суддів зазначає, що з умов п.п. 2.1 - 2.1.13 договору №001/Б від 10.12.2002 слідує, що зобов`язаннями Національної радіокомпанії України (сторони 2) за цією угодою є: оформлення дозволу на проектування об`єкта; звільнення земельної ділянки від об`єктів знесення; сприяння Товариству з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" у виконанні проектування та спорудження об`єкта; отримання в компетентних органах та надання Товариству з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" дозволу на виконання будівельних робіт по спорудженню об`єкта з лімітами і точками підключення електроенергії, води, та інших необхідних комунікацій на будівельному майданчику, а також ордеру на тимчасове порушення благоустрою та ордерів на прокладення зовнішніх мереж зв`язку із спорудженням об`єкта; надання Товариству з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" будь-якої інформації та відомостей, що є необхідними для реалізації договору, тощо.

Тобто, умовами вказаного правочину передбачено перелік певних обов`язків сторони 2 перед стороною 1, що вказує на виникнення між контрагентами відносин боржника, як особи, яка повинна вчинити на користь контрагента певні дії, та кредитора у зобов`язанні, як особи, яка має право вимагати вчинення таких дій.

За переконанням судової колегії характер та правова суть обов`язків відповідача за договором №001/Б від 10.12.2002 вказує на те, що останні фактично є підготовчими діями, направленими на створення умов Товариству з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" для вчинення юридично значимих дій.

Одночасно, зі змісту пунктів 2.2.-2.2.20 договору №001/Б від 10.12.2002 вбачається, що права та обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" (сторони 1) полягають у: розробці завдання на проектування об`єкта; укладенні відповідних договорів та забезпечення фінансування процесу збору вихідних даних на проектування об`єкта; укладенні договорів на проектування та спорудження об`єкта; сприянні в отриманні погоджень та дозволів від відповідних державних органів та організацій, позитивних експертних висновків стосовно проекту; забезпеченні фінансування будівництва об`єкта; забезпеченні процесу будівництва об`єкта.

Тобто, з системного аналізу вказаних вище умов договору полягає, що здійснення будівництва об`єкта та реалізація договору покладається саме на Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" та третіх осіб, з якими позивачем будуть укладені відповідні окремі договори. Отже, на відповідача договором не покладаються зобов`язання із безпосередньої участі у будівництві об`єкту.

За таких обставин, аналіз всіх положень укладеного між сторонами договору дає підстави вважати, що останній не є за своєю правовою природою договором про спільну діяльність, оскільки обов`язки щодо здійснення конкретних дій, обумовлених предметом договору, фактично покладено на одну сторону - Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" без ознак сумісної діяльності, спільності вкладень або ж поєднаної трудової участі.

Одночасно, надаючи оцінку правовій природі укладеного між сторонами правочину судовою колегією враховано наступне.

Частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст. 627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014 №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Наразі, за висновками суду, укладений сторонами правочин має ознаки змішаного договору та містить елементи зобов`язальних правовідносин у сфері інвестування (інвестиційний договір), підряду (договір підряду) та інших зобов`язальних правовідносин, виникнення та існування яких не суперечить положенням актів цивільного та господарського законодавства та, водночас, не дозволяє зробити висновок про можливість комплексного застосування до окремих частин договору інших положень чинного законодавства, ніж ті, що регламентують порядок здійснення інвестиційної діяльності та особливості виникнення, зміни та припинення правовідносин підряду. При цьому, судом враховано таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Частиною 5 ст. 318 Господарського кодексу України також регламентовано, що договір підряду на капітальне будівництво повинен передбачати: найменування сторін; місце і дату укладення; предмет договору (найменування об`єкта, обсяги і види робіт, передбачених проектом); строки початку і завершення будівництва, виконання робіт; права і обов`язки сторін; вартість і порядок фінансування будівництва об`єкта (робіт); порядок матеріально-технічного, проектного та іншого забезпечення будівництва; режим контролю якості робіт і матеріалів замовником; порядок прийняття об`єкта (робіт); порядок розрахунків за виконані роботи, умови про дефекти і гарантійні строки; страхування ризиків, фінансові гарантії; відповідальність сторін (відшкодування збитків); урегулювання спорів, підстави та умови зміни і розірвання договору.

Згідно з ч. 2 ст. 319 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 838 Цивільного кодексу України підрядник має право за згодою замовника залучати до виконання договору у якості третіх осіб субпідрядників, на умовах укладених з ними субпідрядних договорів, відповідаючи перед замовником за результати їх роботи. У цьому випадку підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядниками - як замовник.

Відповідно до ч. 1 ст. 843 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 321 Господарського кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ч. 1 ст. 846 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 849 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 320 Господарського кодексу України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Частиною 1 ст. 853 Цивільного кодексу України встановлено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором (ч. 1 ст. 876 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 877 Цивільного кодексу України визначено, що підрядник зобов`язаний здійснювати будівництво та пов`язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт.

Виходячи з вищевикладених норм законодавства та аналізу положень укладеного між сторонами правочину, колегія суддів дійшла висновку, що за своєю правовою природою означений договір є змішаним, тобто, містить елементи різних правочинів, а у даному випадку договору підряду та інвестування, що в повному обсязі узгоджується з принципом свободи договору та приписами ст..ст.627, 628 Цивільного кодексу України.

Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що п.7.4 договору №001/Б від 10.12.2002 сторони передбачили, що цей договір не є договором про спільну діяльність, а є договором змішаної інвестиційно-підрядної форми відповідно до ст. 67 Господарського кодексу України та ст.ст. 3, 6 Цивільного кодексу України. Майно (та майнові права), кошти тощо, внесені для реалізації даного договору, не є об`єднанням вкладів сторін, не є їх спільною частковою власністю, а залишається у власності сторони, що їх внесла. Частини об`єкта, що розподіляються між сторонами, не є спільною частковою власністю сторін, а належать кожній з сторін відповідно до положень договору. При реалізації договору сторони зберігають свою юридичну самостійність.

В контексті означеного колегія суддів також звертає увагу на те, що договір є домовленістю обох сторін, а отже, визначення певних умов правочину є результатом волевиявлення обох контрагентів, а отже, за переконаннями колегії суддів, зміст п.7.4 договору вказує на наявність у обох контрагентів волі на укладання правочину саме договору змішаної інвестиційно-підрядної форми, а не договору про спільну діяльність.

Щодо посилань скаржника на наявність підстав для визнання договору №001/Б від 10.12.2002 недійсним судова колегія зазначає наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 у справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №001/Б від 10.12.2002 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

До того ж, слід звернути увагу на те, що нормою ст.237 Господарського процесуального кодексу України визначено коло питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення по справі.

Зокрема, при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

В той же час, законодавцем надано суду право на визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону лише у випадку подання відповідної заяви позивачем до закінчення підготовчого провадження.

Проте, відповідної заяви протягом розгляду справи позивачем не заявлялось. Доказів звернення відповідача до суду з окремим позовом про визнання недійсним договору №001/Б від 10.12.2002 матеріали справи також не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, колегія суддів приймає до уваги договір №001/Б від 10.12.2002 як підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.09.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" було отримано позитивний експертний висновок №3-081-15-ЕП/КО Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбудекспертиза" щодо розгляду проектної документації об`єкта: "Будівництво житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва".

18.10.2018 позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" з листом № 17-10.18 від 17.10.2018, в якому висловлено вимогу про затвердження проекту "Будівництва житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва" у відповідності до наданих у листі техніко-економічних показників та проекту наказу про затвердження.

У відповідь на вказаний лист відповідач листом лист № 02-8/3127 від 24.10.2018 відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" у затвердженні вищезазначеного проекту, посилаючись на те, що договір містить всі ознаки договору про спільну діяльність, а тому згідно з положеннями Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11.04.2012 № 296, Національна телекомпанія України повинна була погодити з Кабінетом Міністрів України укладення вказаного вище договору. Оскільки таке погодження отримане не було, договір вважається укладеним з перевищенням повноважень та є недійсним на підставі ст. 215, 203 Цивільного кодексу України та виконуватись не буде.

Отже, за твердженнями позивача, які з боку скаржника не спростовані, станом на теперішній час Публічним акціонерним товариством "Національна суспільна телерадіокомпанія України" так і не було затверджено проекту "Будівництва житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва", що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб`єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з позовом про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, позивачем повинно бути доведено суду обставини виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин, наявність у відповідача обов`язку вчинити певні дії, а у даному випадку погодити надану позивачем проектну документацію, строк виконання якого настав.

Наразі, обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що п.2.1.7 договору №001/Б від 10.12.2002 про дольову участь у будівництві житлового комплексу (в редакції додатку №4 від 28.02.2014) визначено обов`язок відповідача з моменту отримання відповідного звернення позивача протягом 3 (трьох) календарних днів, підписати та надати позивачу документи, які вона має та/або необхідні документи, отримані для виконання умов даного договору. Підстав для відмови у затвердженні проекту: "Будівництво житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва" відповідачем не обґрунтовано.

Заперечуючи проти задоволення позову скаржник посилався на те, що укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, а не договором про дольову участь у будівництві житлового комплексу, а отже, його сторонами при його укладанні повинна була бути дотримана процедура, що визначена Законом України "Про управління об`єктами державної власності". До того ж, скаржником наголошено на відсутності у останнього обов`язку за договором № 001/Б від 10.12.2002 затверджувати проектну документацію на будівництво.

Місцевий господарський суд, встановивши фактичні обставин справи, які сторонами не заперечувались, перевіривши доводи позивача та відповідача щодо дійсності (недійсності) укладеного між ними договору про дольову участь у будівництві житлового комплексу № 001/Б від 10.12.2002 (в редакції додатку № 4 від 28.02.2014) та його правової природи, посилаючись на приписи ст.ст. 203, 207, 215, 875,ЦК України, ст. 318 ГК України визнав позовні вимоги позивача обґрунтованими та правомірними , задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи прийняте рішення суд погодився з доводами позивача, що Договір про дольову участь у будівництві житлового комплексу № 001/Б від 10.12.2002 (в редакції додатку № 4 від 28.02.2014) за правовою природою є змішаний господарський договір який містить у собі елементи договору підряду та інвестиційного договору, що не суперечить вимогам ст. ст.ст.627,628 ЦК України.

Розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія "Україна", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Як було встановлено вище, предметом договору №001/Б від 10.12.2002 в редакції додатку №4 від 28.02.2014 є зобов`язання та права сторін по будівництву об`єкта на земельній ділянці з метою отримання кожною із сторін у збудованому об`єкті своєї частини в порядку та на умовах, визначених у договорі, та виконання робіт (ремонту і часткового технічного переоснащення існуючого об`єкта) в порядку та на умовах, визначених у договорі.

Сторонами досягнуто згоди, що у розумінні договору №001/Б від 10.12.2002 проектна документація - це затверджена відповідно до законодавства документація для будівництва об`єкта, що складається з креслень, графічних і текстових матеріалів, інженерних і кошторисних розрахунків, які визначають містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні та технологічні вирішення, інші показники об`єкта та відповідає вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил; документація - погоджена сторонами одночасно з затвердженням проектної документації, що визначає кількісні, якісні, технічні та технологічні параметри робіт і складається з креслень, графічних та текстових матеріалів, інженерних і кошторисних розрахунків.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що техніко-економічні показники об`єкта (площа, архітектурні та технічні характеристики, склад інженерних мереж тощо) визначаються на підставі проектної документації, погодженої стороною 2 у встановленому законодавством порядку з компетентними органами та затвердженої стороною 1. Кількісні, якісні, технічні та технологічні параметри робіт визначаються документацією.

У п.1.4 договору також передбачено, що завершений будівництвом об`єкт повинен відповідати проектній документації, затвердженій сторонами та погодженій у встановленому законодавством порядку.

Пунктом 2.1.7 укладеного між сторонами правочину визначено, що з моменту отримання відповідного звернення сторона 1 зобов`язана протягом 3 (трьох) календарних днів, підписати та надати стороні 2 документи, які вона має та/або необхідні документи, отримані стороною 1 для виконання умов даного договору.

Відповідно до п. 2.1.10 договору сторона 1 у межах своєї компетенції сприяє стороні 2 в усіх діях, пов`язаних з розробкою/коригуванням проектної документації та будівництвом об`єкта.

Зробивши системний аналіз умов укладеного між сторонами правочину, судова колегія дійшла до переконання, що проектна документація, на підставі якої і здійснюється будівництва об`єкту підлягає погодженню з боку сторони 1 - Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України".

В контексті означеного судова колегія звертає увагу на те, що п.11 ч.1 ст.1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, чинній на момент складання сторонами додатку №4 від 28.02.2014 до договору №001/Б від 10.12.2002) передбачено, що проектна документація - затверджені текстові та графічні матеріали, якими визначаються містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні, технологічні вирішення, а також кошториси об`єктів будівництва.

Статтею 26 вказаного нормативно-правового акту також визначено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно ч.1 ст.31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Судом враховано, що п.1.2 договору №001/Б від 10.12.2002 визначено, що сторона 1 делегує стороні 2 частину функцій замовника будівництва, зокрема, щодо розробки проектної документації та будівництва об`єкта.

Отже, виходячи з приписів законодавства, яким встановлено правові та організаційні основи містобудівної діяльності, на замовника будівництва покладено обов`язок з затвердження проектної документації, тобто, у даному випадку з урахуванням п.1.2 договору №001/Б від 10.12.2002 щодо правового статусу відповідача як замовника будівництва, у Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія "Україна" наявний обов`язок затвердити проекту документацію, надану позивачем.

Як було встановлено вище, 16.09.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" було отримано позитивний експертний висновок №3-081-15-ЕП/КО від Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбудекспертиза" щодо розгляду проектної документації об`єкта: "Будівництво житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва".

18.10.2018 позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" з листом № 17-10.18 від 17.10.2018, в якому висловлено вимогу про затвердження проекту "Будівництва житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва" у відповідності до наданих у листі техніко-економічних показників та проекту наказу про затвердження.

У відповідь на вказаний лист відповідач листом лист № 02-8/3127 від 24.10.2018 відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" у затвердженні вищезазначеного проекту, посилаючись на те, що договір містить всі ознаки договору про спільну діяльність, а тому згідно з положеннями Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11.04.2012 № 296, Національна телекомпанія України повинна була погодити з Кабінетом Міністрів України укладення вказаного вище договору. Оскільки таке погодження отримане не було, договір вважається укладеним з перевищенням повноважень та є недійсним на підставі ст. 215, 203 Цивільного кодексу України та виконуватись не буде.

Судовою колегією вище було встановлено, що укладений між сторонами правочин договором про спільну діяльність не є.

При цьому, судом враховано, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

Проте, всупереч викладеного вище, скаржником належних та допустимих у розумінні ст.ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності інших обставин, які б вказували на відсутність у відповідача підстав для виконання обов`язку із затвердження проектної документації, наданої позивачем.

З урахуванням вказівок Верховного Суду, які наведено у постанові від 15.08.2019, щодо обраного позивачем способу захисту своїх прав та обов`язків судова колегія зазначає наступне.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, з наведеного полягає, що чинним законодавством визначено можливість захисту особою своїх прав та законних інтересів шляхом звернення до суду з позовом про примусове виконання обов`язку в натурі.

Суд зазначає, що цей спосіб захисту застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов`язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов`язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

В контексті означеного колегія суддів завертає увагу на те, що за приписами ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.п.1, 2 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, яку затверджено наказом №512/5 від 02.04.2012 Міністерства юстиції України примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону. Виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у статті 4 Закону.

У ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" вказано, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, в тому числі, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У виконавчому документі зазначається, зокрема, резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень (п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження").

Статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Розділом VІІІ Закону України "Про виконавче провадження" передбачено прядок виконання рішень немайнового характеру.

Частинами 1-3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що рішення за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Тобто, з системного аналізу наведених вище положень полягає, що нормами чинного законодавства передбачено можливість виконання судового рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії у примусовому порядку, а отже, судова колегія дійшла до переконання, що обраний у даному випадку позивачем спосіб захисту є ефективним у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та призведе до дійсного відновлення відповідних прав Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест".

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Груп Інвест" до Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія України" про зобов`язання виконати свої обов`язки, що визначені п.2.1.7 договору №001/Б від 10.12.2002 про дольову участь у будівництві житлового комплексу (в редакції додатку №4 від 28.02.2014), а саме затвердити проект "Будівництво житлового комплексу з підземним авто паркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення по вул.Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до переконання, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/15250/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія "Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/15250/18 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна суспільна телерадіокомпанія "Україна" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/15250/18 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/15250/18 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст складено 20.01.2020.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала