номер провадження справи 27/91/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2020 Справа № 908/1238/18

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової С.С., при секретарі судового засідання Шолоховій С.В., розглянувши матеріали справи

За позовом: Керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області (71100 Запорізька область, м. Бердянськ, пр. Перемоги, 4) в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Чернігівської селищної об`єднаної територіальної громади Чернігівського району Запорізької області (71202, Запорізька область Чернігівський район, селище Чернігівка, вул. Українська, буд. 57, код ЄДРПОУ 2050964 - правонаступник Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області)

до відповідача: Фермерського господарства "Зибарєвих" (71242 Запорізька область, Чернігівський район, с. Розівка, вул. Медова, 60, ідентифікаційний код юридичної особи 31961981)

про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння

За участю представників сторін:

представник прокуратури: Тронь Г.М., посвідчення № 035881 від 05.10.2015

представник позивача: не з`явився

представник відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

27.06.2018 року до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до Фермерського господарства "Зубарєвих" про витребувати із незаконного володіння фермерського господарства "Зибарєвих" на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровим номером :01:008:0027, що розташована на території Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області площею 40,8 га, котра була надана в постійне користування ОСОБА_1 на підставі державного акту на право постійного користування землею від 30 грудня 2001 року серії І-ЗП № 007936, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 22, який втратив чинність зі смертю ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2018, справу № 908/1238/18 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 02.07.2018, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1238/18, присвоєно справі номер провадження 27/91/18 та призначено підготовче судове засідання на 07.08.2018.

Справа № 908/1238/18 розглядається за правилами загального позовного провадження.

03.08.2018 на адресу Господарського суду Запорізької області надійшов письмовий відзив № 900 від 01.08.2018 (вх. № 08-08/13851/18) на позовну заяву. Проти позову, заперечив в повному обсязі та зазначив, що право постійного користування землею згідно з державним актом про право постійного користування від 30.12.2001 серії І-ЗП № 007936, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 22 не припинилось зі смертю ОСОБА_1 , оскільки фактично увійшло до складу статутного (складеного) капіталу Фермерського господарства «Зибарєвих», яке в свою чергу успадковано як цілісний майновий комплекс ОСОБА_2 , а отже користування вказаним фермерським господарством спірною земельною ділянкою є правомірним та жодним чином не порушує права держави, визначені ст. 13 Конституції України.

Ухвалою суду від 07.08.2018, відповідно до ст. 183 ГПК України, підготовче засідання було відкладено на 27.08.2018, у зв`язку з неявкою в засідання представника відповідача.

27.08.2018 у підготовчому засіданні представник відповідача заявив клопотання № 226 від 27.08.2018 (вх. № 08-08/15110/18), щодо доручення до матеріалів справи доказів. З тексту клопотання вбачається, що заява містить фактично клопотання щодо зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 329/738/18, яка перебуває на розгляді в Чернігівському районному суді Запорізької області. Доказів направлення зазначеного клопотання учасникам судового процесу, не додано.

Представник прокуратури та позивача підтвердили, що не отримували клопотання та не мали достатньо часу для належного ознайомлення. Вирішення питання щодо зупинення провадження у справі судом було відкладено на наступне засідання після надання представником відповідача доказів його надсилання всім учасникам судового процесу та ухвали Чернігівського районного суду Запорізької області у справі № 329/738/18.

Ухвалою суду від 27.08.2018, відповідно до ч. 3 ст. 177 ГПК України, строк підготовчого засідання продовжено на тридцять днів, на підставі ст. 183 ГПК України, підготовче засідання було відкладено та призначено на 05.09.2018.

Від прокуратури 29.08.2018 до суду надійшла відповідь на відзив № 1.3-8751-18 від 27.08.2018, відповідно до якої зазначено, що обставин про переоформлення громадянином ОСОБА_1 права постійного користування землею на право користування на умовах оренди або у власність, а також про отримання у постійне користування спірної земельної ділянки саме ФГ «Зибарєвих» до 01.01.2008 не встановлено. Право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

05.09.2018 у підготовчому засіданні представник відповідача підтримав заяву № 232 від 30.08.2018 (вх. № 08-08/15715/11), що надійшла на адресу суду 04.09.2018 про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 329/738/18, яка розглядається Чернігівським районним судом Запорізької області, на підтвердження суду надано копію ухвали Чернігівського районного суду Запорізької області від 22.08.2018 у справі № 329/738/18 (номер провадження 2/329/271/2018) про прийняття до розгляду позовної заяви про визнання права власності постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського господарства в порядку спадкування за законом та відкриття провадження у справі.

В.о. Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області 05.09.2018 надіслав на електрону адресу господарського суду пояснення на клопотання відповідача, щодо зупинення. Вважає за доцільне зупинити провадження у справі 908/1238/18 до набрання законної сили рішенням Чернігівського районного суду у справі № 329/738/18 (міститься в матеріалах справи).

Ухвалою суду від 05.09.2018 провадження у справі № 908/1238/18 зупинено до набрання чинності рішення Чернігівського районного суду Запорізької області у справі № 329/738/18 про визнання права власності постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського господарства в порядку спадкування за законом.

25.09.2019 на адресу Господарського суду від прокуратури Запорізької області надійшло клопотання № 05/2-1990-18 від 24.09.2019 (вх. № 08-08/19826/19 від 25.09.2019) про поновлення провадження у справі № 908/1238/18 у зв`язку з тим, що ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 04.09.2019 по справі № 329/738/18 залишено без розгляду позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Чернігівського районного нотаріального округу Запорізької області Пузанова Н.А., Чернігівська селищна рада, ГУ Держгеокадастр у Запорізькій області про визнання права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства в порядку спадкування за заповітом. Відповідно до офіційного сайту "Судова влада України" зазначене судове рішення 20.09.2019 набрало законної сили. Таким чином, відпали підстави для зупинення провадження у справі № 908/1238/18.

Ухвалою суду від 01.10.2019 провадження у справі № 908/1238/18 поновлено з 31.10.2019, підготовче засідання призначено на 31.10.2019.

Ухвалою суду від 31.10.2019, відповідно до ст. 183 ГПК України, підготовче засідання було відкладено на 13.11.2019.

13.11.2019 до Господарського суду Запорізької області звернулось Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, м. Запоріжжя з клопотанням в порядку ст. 52 ГПК України про заміну позивача у справі на належного.

Ухвалою суду від 13.11.2019 (вступну та резолютивну частину ухвали оголошено 13.11.2019 після виходу суду з нарадчої кімнати), клопотання Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області про зміну позивача у справі № 908/1238/18 - задоволено. Замінено позивача у справі № 908/1238/18 Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області (69095 м. Запоріжжя, вул. Українська, 50, ідентифікаційний код юридичної особи 39820689) на його правонаступника Чернігівську селищну об`єднану територіальну громаду Чернігівського району Запорізької області (71202, Запорізька область Чернігівський район, селище Чернігівка, вул. Українська, буд. 57, ). Після оголошення вступної та резолютивної частини ухвали про заміну позивача у справі, судом продовжено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 13.11.2019, відповідно до ст. 183 ГПК України, підготовче засідання було відкладено 04.12.2019.

04.12.2019 представник відповідача надіслав на адресу суду заяву № 424 від 03.12.2019 (вх. № 08-08/25314/19 від 04.12.2019) про зупинення провадження у справі, мотивуючи тим, що 27.06.2019 Фермерське господарство "Зибарєвих" звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області про визнання права постійного користування земельною ділянкою (ЄУНС 908/1611/19). Рішенням Господарського суду Запорізької області від 25.09.2019 у справі № 908/1611/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства "Зибарєвих" до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області про визнання права Фермерського господарства "Зибарєвих" на постійне користування земельною ділянкою за кадастровим номером :01:008:0027, площею 40,8 га, що розташована на території Просторівської сільської ради народних депутатів Чернігівського району Запорізької області.

Фермерське господарство "Зибарєвих" в передбачені законом строки та порядку на зазначене рішення Господарського суду Запорізької області від 25.09.2019 у справі № 908/1611/19 подана апеляційна скарга. Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2019 у справі № 908/1611/19 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Зибарєвих" на рішення Господарського суду Запорізької області від 25.09.2019 та справу призначено до розгляду на 05.12.2019. На теперешній час, рішення Господарського суду Запорізької області від 25.09.2019 р. в справі № 908/1611/19 не набрало законної сили.

Ухвалою суду від 04.12.2019 (вступну та резолютивну частини ухвали оголошено 04.12.2019 після виходу суду з нарадчої кімнати), у задоволенні заяви Фермерського господарства "Зибарєвих" про зупинення провадження у справі № 908/1238/18 відмовлено.

Ухвалою суду від 04.12.2019 суд закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду по суті на 18.12.2019р.

18.12.2019р Фермерським господарством "Зибарєвих" подано заяву про відвід судді вих. № 453 від 18.12.2019.

Розглянувши заяву Фермерського господарства "Зибарєвих" про відвід судді у справі № 908/1238/18 суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу.

Ухвалою суду 18.12.2019р. суддею Дроздовою С.С. заявлений Фермерським господарством "Зибарєвих" відвід судді Дроздовій С.С. у справі № 908/1238/18 визнано необґрунтованим. Провадження у справі № 908/1238/18 зупинено до вирішення питання про відвід, заявлений Фермерським господарством "Зибарєвих".

Заяву Фермерського господарства "Зибарєвих" про відвід судді Дроздової С.С. передано на автоматизований розподіл справи між суддями з метою вирішення питання про відвід в іншому складі суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, заяву Фермерського господарства "Зибарєвих" про відвід судді Дроздової С.С. у справі № 908/1238/18 передано судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою від 20.12.2019 (суддя Зінченко Н.Г.) у задоволенні заяви Фермерського господарства "Зибарєвих" про відвід судді Дроздової С.С. у справі № 908/1238/18 відмовлено.

Ухвалою суду від 23.12.2019 року поновлено провадження у справі з 10.01.2020р., судове засідання призначено на 10.01.2020 року.

У судовому засіданні 10.01.2020 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, за наявності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу проти здійснення повного фіксування судового засідання за допомогою відеозаписувального технічного засобу - таке фіксування здійснюється лише за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Технічна фіксація здійснюється на програмно-апаратному комплексі «Акорд».

Суддею оголошено, яка справа розглядається, склад суду, та роз`яснено представникам прокуратури, позивача та відповідача, які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

10.01.2020 представник прокуратури підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити повністю.

В засіданні суду 10.01.2020 здійснено безпосереднє дослідження доказів, поданих учасниками спору (ст. 210 ГПК України).

У судовому засіданні 10.01.2020, на підставі ст. 217 ГПК України суд закінчив з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів - ст. 218 ГПК України.

Представники позивача та відповідача в судове засідання 10.01.2020 не з`явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши представника прокуратури, після судових дебатів, дослідивши докази, суд вийшов з нарадчої кімнати та згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголосив вступну та резолютивну частини рішення, повідомив строк виготовлення повного тексту рішення та роз`яснив порядок і строк його оскарження.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, вислухавши пояснення представника прокуратури, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 30.12.2001 серії І-ЗП № 007936, ОСОБА_1 надано у постійне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, площею 41,80 га, для організації створення і розширення фермерського господарства, що розташована на території Просторівської сільської ради народних депутатів Чернігівського району Запорізької області.

Вказаний Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 22.

19.04.2002 на вказаній земельній ділянці ОСОБА_1 створено та зареєстровано селянське (Фермерське) господарство «Зибарєвих».

Відповідно до інформації відділу в Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області від 20.06.2018 №0-8-0.35-833/114-18, вищевказану земельну ділянку зареєстровано 13.12.2013 року в Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, розробленої відповідно до наказу ГУ Держземагенства у Запорізькій області №115-03 від 04.09.2013.

У зв`язку із проведеною інвентаризацією вищевказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:008:0027 а також уточнено площу, яка, відповідно становить 40,8 га.

Згідно до внесених змін до положень статті 92 та п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу було обмежено коло суб`єктів права постійного користування землею: таку можливість отримали виключно юридичні особи (лише державні та комунальні підприємства, а дещо згодом і громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації).

Громадяни та юридичні особи повинні були згідно пункту б розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Згідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»» від 01 липня 2004 року, передбачено, зокрема, обов`язковість державної реєстрації права на постійне користування земельною ділянкою, права користування земельною ділянкою для господарських потреб тощо.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка знаходиться на території Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області поза межами населених пунктів, то в силу підпункту г) пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245- VI вона перебуває у державній власності.

Вказане підтверджується також інформацією відділу у Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 23.05.2018 № 0-8-0.35-718/114-18.

Згідно актового запису про смерть № 17 від 16.12.2016, встановлено, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на викладене вбачається, що право постійного користування вищезгаданою земельною ділянкою у ОСОБА_1 припинилось із його смертю.

Разом з цим, ФГ «Зибарєвих» з часу смерті ОСОБА_1 , а саме з 15.12.2016 продовжує утримувати та використовувати вищевказану земельну ділянку площею 40,8 га для вирощування сільськогосподарських культур, цим самим незаконно, без відповідної правової підстави заволодівши нею, що підтверджується звітами та податковими деклараціями поданими цим фермерським господарством до уповноважених державних органів, а також інформацією органу місцевого самоврядування.

Керівник Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області звернувся в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Чернігівської селищної об`єднаної територіальної громади Чернігівського району Запорізької області до Фермерського господарства "Зибарєвих" з позовом про витребування із незаконного володіння Фермерського господарства "Зибарєвих" на користь держави в особі Чернігівської селищної об`єднаної територіальної громади Чернігівського району Запорізької області (71202, Запорізька область Чернігівський район, селище Чернігівка, вул. Українська, буд. 57, код ЄДРПОУ 2050964 - правонаступник Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області) земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровим номером :01:008:0027, що розташована на території Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області площею 40,8 га, котра була надана в постійне користування ОСОБА_1 на підставі державного акту на право постійного користування землею від 30 грудня 2001 року серії І-ЗП № 007936, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 22, який втратив чинність зі смертю ОСОБА_1 .

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до положень ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що право постійного користування, що виникло у фізичної особи лише на підставі державного акту не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

На думку прокурора та позивача єдиним належним та законним користувачем спірних земельних ділянок був ОСОБА_1, а відповідач незаконно, без відповідної правової підстави заволодів цими землями, після смерті останнього.

Таким чином, ФГ «Зибарєвих» з часу смерті ОСОБА_1 продовжує утримувати та використовувати земельну ділянку площею 40,8 га для вирощування сільськогосподарських культур, цим самим незаконно, без відповідної правової підстави заволодівши нею, що підтверджується звітами та податковими деклараціями поданими цим фермерським господарством до уповноважених державних органів, а також інформацією органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

При цьому, правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про фермерське господарство" землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

За змістом ст.ст. 19, 20 Закону України "Про фермерське господарство" до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Майно фермерського господарства належить йому на праві власності.

Необхідно зазначити, що відповідачем жодного правовстановлюючого документу на спірні земельні ділянки суду не надано, право (власності, постійного користування, оренди) на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку за відповідачем не зареєстровано.

З розрахунку здійсненого на підставі інформації відділу у Чернігівському районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 23.05.2018 № 0-8-0.35-718/114-18 вбачається, що нормативна грошова оцінка відповідної земельної ділянки сільськогосподарського призначення (рілля) в розрахунку за 1 га становить 32172,04 грн.

Таким чином, нормативна грошова оцінка вищевказаної земельної ділянки (40,8 га ріллі) станом на 23.05.2018 становила 1 312 619,23 грн.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Зі змісту ч. 2 цієї статті вбачається, що громадяни та приватні юридичні особи не можуть мати земельні ділянки на праві постійного користування.

Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" цього Кодексу визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що Земельним кодексом Української РСР від 18 грудня 1990 року запроваджено нову форму володіння землею - довічне успадковуване володіння. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їхній вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, довічного успадкованого володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року № 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Положення пункту 6 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Отже, громадяни та юридичні особи, які до 1 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, можуть використовувати ці ділянки без обов`язкового переоформлення права постійного користування у право власності на землю чи право оренди землі. Однак, за бажанням, і громадяни, і юридичні особи (крім державних і комунальних), які отримали у постійне користування земельні ділянки до 1 січня 2002 р., можуть здійснювати таке переоформлення.

Як встановлено судом, після набрання 01.01.2002 чинності Земельним кодексом України, ОСОБА_1 право власності або оренди на земельну ділянку, передану йому у постійне користування на підставі державного акту на право постійного користування землею, виданого 30.12.2001, за життя переоформлено не було. Договори, які б передбачали можливість передачі в порядку спадкування права користування землею сільгосппризначення (емфітевзис) між власником земельної ділянки та ОСОБА_1 свого часу не укладались. З часу його смерті Фермерським господарством "Зибарєвих" дій щодо оформлення прав на земельну ділянку також не вчинялося.

Приймаючи до уваги те, що спірна земельна ділянка надавалась у постійне користування громадянину ОСОБА_1 , вона не входить до складу майна фермерського господарства, тому не може використовуватись цим господарством після смерті ОСОБА_1 , адже будь-які права приватних осіб щодо вказаної земельної ділянки припинились зі смертю належного користувача.

Необхідно зазначити, що Верховний Суд України у постановах від 05.10.2016 у справі № 6-2329цс16, від 23.11.2016 у справі № 6-3113цс-16 висловив правову позицію з цього питання, з якою погодився і Верховний Суд (постанова від 24.01.2018 у справі № 908/799/17): право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою нерозривно пов`язано з особою, якій таке право надано та не може бути передано або автоматично перейти до створених нею юридичних осіб.

Частинами 1 і 3 статті 23 Земельного кодексу України (у редакції від 22.06.1993, яка діяла на час надання ОСОБА_1 державного акта) передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

За змістом частин 1 і 3 статті 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у відповідній редакції) після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної господарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку.

Із 01.08.2003 набрав чинності Закон України від 19.06.2003 № 973-ІV «Про фермерське господарство», за змістом статті 2 якого відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

У статті 7 цього Закону передбачено, що надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23.11.2016 у справі №6-3113цс15 та від 05.10.2016 у справі №6-2329цс16.

За змістом статті 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. До таких об`єктів належать, у тому числі, земельні ділянки.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (частина 3 статті 41 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний Земельний кодекс України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1); набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина 1 статті 125 цього Кодексу).

У зазначеному Рішенні Конституційного Суду України також наголошено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг:

- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинено лише з підстав, передбачених законодавством;

- права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені);

- постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати;

- земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.

Відповідно до статей 13, 14, пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України правовий режим власності та користування землею визначається законами України. Правовий режим власності означає врегулювання нормами закону земельних відносин, порядку та умов поділу земель на категорії, правове визначення форм власності на землю, порядку набуття і здійснення права власності, а також права постійного чи тимчасового землекористування щодо управління землями тощо, реалізацію та позбавлення цього права, функції, компетенцію органів державної влади і місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування (постанова Верховного Суду України від 23.11.2016 у справі № 657/731/14-ц).

Відповідно до частини 3 статті 407 Цивільного кодексу України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.

За змістом статті 31 Земельного кодексу України землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Аналогічні положення наведено у статті 12 Закону України "Про фермерське господарство".

Крім того, згідно з частиною 2 статті 92 Земельного кодексу України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Приймаючи до уваги те, що спірна земельна ділянка надавалась у постійне користування ОСОБА_1 , а не ФГ «Зибарєвих», вона не входить до складу майна цього фермерського господарства, а тому й не може використовуватись цим господарством, після смерті ОСОБА_1 , адже будь-які права приватних осіб щодо вказаної земельної ділянки припинились зі смертю належного користувача.

Отже, земельна ділянка, надана у постійне користування громадянину ОСОБА_1 , не входять до складу майна Фермерського господарства «Зибарєвих», тому це господарство не може користуватися ними після смерті ОСОБА_1 , адже будь-які права приватних осіб щодо зазначених земельних ділянок припинилися зі смертю належного користувача.

Фермерське господарство «Зибарєвих» не надало правовстановлюючих документів на підтвердження наявності у фермерського господарства оформленого права постійного користування спірними земельними ділянками.

Ураховуючи положення чинного як на час отримання ОСОБА_1 державного акта на право постійного користування, так і на час розгляду справи, суд вважає що право постійного користування земельною ділянкою нерозривно пов`язано з особою, якій таке право надано, та не може бути передано або автоматично перейти до створених нею юридичних осіб.

Відповідно до Інформації з реєстру земельна ділянка за кадастровим номером :01:008:0027 перебуває у державній власності.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Згідно зі статтею 324 цього Кодексу земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності Українського народу відповідно до закону.

Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи (стаття 325 Цивільного кодексу України).

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Із правового аналізу статті 387 цього Кодексу вбачається, що у зазначеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю) або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).

За загальними правилами чинного законодавства власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Порушення права державної власності на землю відбувається по цей час, чим об`єктивно порушуються права власника в користуванні та розпорядженні своїм майном, тоді як сам факт надання спірної земельної ділянки у постійне користування не змінює форму власності на земельну ділянку, а закон вимагає переоформлення таких прав.

Статтями 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, застосування інших, передбачених законом, способів.

За приписами статей 74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Преметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом даного позову є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Зазначені у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Згідно зі ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 1212 глави 83 ЦК України, якою обґрунтовано позовні вимоги, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Із змісту цієї норми слідує, що для встановлення чи набула особа відповідного зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, відсутність для цього підстав.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній власності, спричиняє шкоду державі і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави щодо витребування земельних ділянок із незаконного володіння.

Вищенаведеним повністю підтверджується перебування земельної ділянки у державній власності, факт її вибуття з володіння позивача та факт їх знаходження у незаконному володінні відповідача. Відповідач доказів на підтвердження наявності правових підстав для утримування спірної земельної ділянки не надав.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Заперечення відповідача спростовуються матеріалами справи та вищевикладеним.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейского суду з прав людини від 19.03.1997 р. (п. 40) по справі "Горнсбі поти Греції" зазначено: "…Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним - і не передбачив при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 ГПК України).

За вказаних обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заснованими на законі та такими, що підлягають задоволенню.

В порядку ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 42, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Чернігівської селищної об`єднаної територіальної громади Чернігівського району Запорізької області до Фермерського господарства "Зибарєвих" задовольнити.

Витребувати із незаконного володіння Фермерського господарства "Зибарєвих" (71242 Запорізька область, Чернігівський район, с. Розівка, вул. Медова, 60, ідентифікаційний код юридичної особи 31961981) на користь держави в особі Чернігівської селищної об`єднаної територіальної громади Чернігівського району Запорізької області (71202, Запорізька область Чернігівський район, селище Чернігівка, вул. Українська, буд. 57, код ЄДРПОУ 2050964 - правонаступник Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області) земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровим номером :01:008:0027, що розташована на території Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області площею 40,8 га, котра була надана в постійне користування ОСОБА_1 на підставі державного акту на право постійного користування землею від 30 грудня 2001 року серії І-ЗП № 007936, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 22, який втратив чинність зі смертю ОСОБА_1.

Стягнути з Фермерського господарства "Зибарєвих" (71242 Запорізька область, Чернігівський район, с. Розівка, вул. Медова, 60, ідентифікаційний код юридичної особи 31961981) на користь Прокуратури Запорізької області в особі Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, пр. Перемоги, 4, , розрахунковий рахунок № 0271, відкритий у державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Прокуратура Запорізької області, , код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені на сплату судового збору у 2018 році при здійсненні представництва інтересів держави в розмірі 19 689 (дев`ятнадцять тисяч шістсот вісімдесят дев`ять) грн. 29 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення оформлено та підписано 20.01.2020.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.