ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2020м. ДніпроСправа № 904/5797/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ільєнко Д.Ю.

та представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна (м. Дніпро)

про стягнення суми пені та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань за договором постачання природного газу № 218/16-ТЕ(Т)-4 від 31.05.2016 у загальному розмірі 6 834 грн. 25 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна (далі - відповідач) суму пені та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань за договором постачання природного газу № 218/16-ТЕ(Т)-4 від 31.05.2016 у загальному розмірі 6 834 грн. 25 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 5 979 грн. 98 коп. - пеня;

- 854 грн. 27 коп. - 3% річних.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем (покупцем) зобов`язань за договором постачання природного газу № 218/16-ТЕ(Т)-4 від 31.05.2016 в частині своєчасної оплати спожитого у період з травня по вересень 2016 року природного газу на суму 286 752 грн. 62 коп., який на теперішній час є оплаченим. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 8.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 28.06.2016 по 06.11.2016 в сумі 5 979 грн. 98 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за загальний період прострочення з 28.06.2016 по 06.11.2016 в сумі 854 грн. 27 коп.

Ухвалою суду від 05.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд по суті за правилами спрощеного позовного провадження на 26.12.2019.

Від відповідача надійшла заява (вх. суду № 60196/19 від 24.12.2019), в якій він просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату та зобов`язати позивача надіслати на адресу відповідача копію позовної заяви із доданими до неї документами, оскільки станом на 24.12.2019 на адресу відповідача не надходила позовна заява з доданими до неї документами.

У судове засідання 26.12.2019 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному судовому засідання представник відповідача просив суд задовольнити його клопотання та відкласти розгляд справи.

Враховуючи вказані у клопотанні відповідача обставини, з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності; ухвалою суду від 26.12.2019 у судовому засіданні було оголошено перерву до 15.01.2020.

Від позивача надійшли пояснення щодо розрахунку штрафних санкцій та 3% річних (вх. суду № 1557/20 від 13.01.2020), в яких він просив суд долучити до матеріалів справи оновлений розрахунок штрафних санкцій та 3% річних за вересень 2016 року, починаючи з 26.10.2016 та врахувати його при прийнятті рішення у справі. Так, у розрахунку позивачем було розраховано за прострочення оплати спожитого у вересні 2016 року природного газу пеню та 3% річних за період з 26.10.2016 по 06.11.2016, а саме: пеню в сумі 512 грн. 69 коп. та 3% річних в сумі 73 грн. 24 коп.

Від відповідача надійшла заява (вх. суду № 1735/20 від 14.01.2020), в якому він просив суд надати матеріали справи для ознайомлення. Відповідно до відмітки на вказаній заяві, представник відповідача ознайомився та зробив необхідні копії з матеріалів справи 14.01.2020 (а.с.76).

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 1966/20 від 15.01.2020), в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що:

- позивачем не підтверджено жодним належним доказом дату сплати заборгованості та кількість днів прострочки платежу, за які ним розраховані штрафні санкції;

- відповідно до пункту 7.4. договору постачальник зобов`язаний забезпечити споживача прозорими та простими способами досудового розв`язання спорів, але позивачем взагалі не вживались заходи досудового врегулювання спору;

- позивачем проведено розрахунок штрафних санкцій станом на листопад 2016 рік, без урахування строку позовної давності щодо вимог, за якими він вже сплинув, а тому пропущення строку звернення до суду, є підставою для відмови в позові.

Від відповідача надійшло клопотання (вх. суду № 2010/20 від 15.01.2020), в якому він просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв`язку із неотриманням відповідачем позовної заяви та доданих до неї документів.

У судове засідання 15.01.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному судовому засіданні представник відповідача просив суд задовольнити його клопотання про відкладення розгляду справи.

З метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності; ухвалою суду від 15.01.2020 у судовому засіданні було оголошено перерву до 17.01.2020.

У судове засідання 17.01.2020 представники позивача та відповідача не з`явилися, причин нез`явлення суду не повідомили. При цьому, суд відзначає, що про дату, час та місце судового засідання позивач та відповідач були повідомлені належним чином, що підтверджується їх участю у попередньому судовому засіданні 15.01.2020, в якому було узгоджено дату наступного судового засідання - 17.01.2020 з представниками позивача та відповідача, оголошено вступну та резолютивну частини ухвали суду від 15.01.2020, а також долучено до матеріалів справи розписку-повідомлення представників позивача та відповідача про дату, час та місце судового засідання - 17.01.2020 (а.с.93).

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

Суд вважає, що позивач та відповідач не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні їх представників та вважає можливим розглянути справу за відсутності представників позивача та відповідача, оскільки:

- останні повідомлені про час та місце судового засідання належним чином (частина 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України);

- неявка в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України) є підставою для розгляду справи за відсутності такого учасника (учасників) справи.

Крім того, матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

При цьому, такий розумний строк визначений у статті 248 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Провадження у даній справі відкрито 05.12.2019, отже строк на розгляд даної справи закінчується 03.02.2020 та нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості його продовження з будь-яких поважних причин.

Враховуючи, що строк вирішення даного спору закінчується 03.02.2020, суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на іншу дату та ще раз належним чином повідомити учасників справи про дату наступного судового засідання (враховуючи встановлений процесуальним законом строк на виготовлення повного тексту ухвали суду, строк на її направлення сторонам, а також строк на поштовий перебіг, визначений Нормативами і нормативними строками пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, оскільки відповідно до частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Більше того, у частині 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору постачання природного газу, строк дії договору, умови поставки та оплати, факт поставки, загальна вартість поставленого природного газу, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 31.05.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - продавець, позивач) та Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна, яке в подальшому змінило своє найменування на Дніпровський національний університет залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна (далі - споживач, відповідач) було укладено договір постачання природного газу № 218/16-ТЕ(Т)-4 (далі - договір, а.с.17-23), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити газ, на умовах договору. Газ, що постачається за договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (пункти 1.1. та 1.2. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору постачальник передає споживачу в період з 01.05.2016 по 30.09.2016 включно газ обсягом до 90,000 тисяч куб.м. в тому числі по місяцях, згідно з графіком, передбаченим цим пунктом.

У розділі 12 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.05.2016 і діє в частині реалізації газу до 30.09.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 розділу ІІІ книги п`ятої Цивільного кодексу України.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що постачальник передає споживачу газ у загальному потоці газу:

- у разі передачі газу власного видобутку - у пунктах приймання-передачі газу від газодобувних підприємств та від підземних сховищ газу (далі - ПСГ) у газотранспортну систему;

- у разі передачі імпортованого газу (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 0 00, ввезений ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на митну територію України) - у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему. Право власності на газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на газ споживач несе всі ризики і приймає на себе свою відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.

У відповідності до пункту 3.4. договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

На виконання умов договору позивачем у період з травня по вересень 2016 року було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 286 752 грн. 62 коп., що підтверджується наступними актами приймання-передачі природного газу:

- актом приймання-передачі природного газу від 31.05.2016 на суму 117 682 грн. 86 коп. (а.с. 24);

- актом приймання-передачі природного газу від 30.06.2016 на суму 77 872 грн. 08 коп. (а.с. 25);

- актом приймання-передачі природного газу від 31.07.2016 на суму 16 735 грн. 58 коп. (а.с. 26);

- актом приймання-передачі природного газу від 30.09.2016 на суму 74 462 грн. 10 коп. (а.с. 27).

Вказані акти підписані позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень щодо обсягів та якості отриманого природного газу, акти підписані представником відповідача та скріплені відтиском його печатки.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо заперечень відповідача стосовно строку та якості поставленого у спірний період позивачем природного газу. А також, з вищезазначених актів приймання-передачі природного газу вбачається, що акти підписані без заперечень. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов`язань за договором.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити природний газ відповідає обов`язок покупця оплатити вартість газу.

У відповідності до частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Так, у розділі 5 договору сторони узгодили ціни на газ, зокрема, у пункті 5.4. договору сторони погодили, що загальна вартість договору становить 444 780 грн. 00 коп., крім того ПДВ - 88 956 грн. 00 коп., разом з ПДВ - 533 736 грн. 00 коп.

Згідно з пунктом 6.1. договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В порушення вказаних умов договору, відповідач поставлений у спірний період природний газ оплатив із порушенням визначених у пункті 6.1. договору термінів.

Позивач посилається на те, що відповідач допускав порушення строків оплати поставленого у період з травня по вересень 2016 року природного газу, який на теперішній час є оплаченим. Отже, за прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 8.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 28.06.2016 по 06.11.2016 в сумі 5 979 грн. 98 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за загальний період прострочення з 28.06.2016 по 06.11.2016 в сумі 854 грн. 27 коп., що і є причиною спору.

При цьому, в подальшому позивачем було подано пояснення щодо розрахунку штрафних санкцій та 3% річних, в якому він розрахував за прострочення оплати спожитого у вересні 2016 року природного газу пеню та 3% річних за період з 26.10.2016 по 06.11.2016, а саме: пеню в сумі 512 грн. 69 коп. та 3% річних в сумі 73 грн. 24 коп. та просив суд прийняти до уваги вказані розрахунки під час прийняття рішення у справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За нормою частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач поставлений в період з травня по вересень 2016 року природний газ оплатив у повному обсязі, але із простроченням. Вказане вбачається із банківських виписок за 15.08.2016, 09.09.2016, 13.09.2016 та за 07.11.2016, а саме:

- спожитий за актом приймання-передачі від 31.05.2016 природний газ на суму 117 682 грн. 86 коп. було оплачено відповідачем 15.08.2016 (а.с. 28);

- спожитий за актом приймання-передачі від 30.06.2016 природний газ на суму 77 872 грн. 08 коп. було оплачено відповідачем 09.09.2016 (а.с. 29);

- спожитий за актом приймання-передачі від 31.07.2016 природний газ на суму 16 735 грн. 58 коп. було оплачено відповідачем 13.09.2016 (а.с. 30);

- спожитий за актом приймання-передачі від 30.09.2016 природний газ на суму 74 462 грн. 10 коп. було оплачено відповідачем 07.11.2016 (а.с. 31).

Таким чином, судом відхиляються заперечення відповідача в частині того, що позивачем не підтверджено жодним належним доказом дату сплати заборгованості та кількість днів прострочки платежу, за які ним розраховані штрафні санкції, оскільки строк оплати спожитого у спірний період газу визначений пунктом 6.1. договору, а з банківських виписок вбачається фактична дата його оплати відповідачем.

Відповідно до пункту 6.4. договору у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості, незалежно від призначення платежу визначеного споживачем:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи;

3) у третю чергу погашається основна сума боргу.

При цьому, судом було враховано, що під час отримання від відповідача оплат позивач здійснював їх розподіл та зарахування в рахунок погашення основного боргу (без врахування положень статті 534 Цивільного кодексу України та пункту 6.4. договору). Вказане підтверджується розрахунком позивача та самими позовними вимогами, оскільки позивач визнає відсутність заборгованості відповідача щодо оплати спожитого в спірний період газу, а штрафні санкції та втрати, які накопичились через прострочення оплати в цей період позивач заявляє до стягнення у судовому порядку.

В той же час, судом також було враховано, що в призначеннях платежів, які були здійснені відповідачем в рахунок оплати за спірний період, відповідач вказував оплату за природний газ по спірному договору за певній місяць, отже позивач правомірно здійснював зарахування вказаних платежів в оплату спожитого в певному місяці природного газу.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що спожитий у період з травня по вересень 2016 року природний газ був оплачений відповідачем із простроченням.

При цьому, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись, зокрема, на те, що позивачем проведено розрахунок штрафних санкцій станом на листопад 2016 рік, без урахування строку позовної давності щодо вимог, за якими він вже сплинув, а тому пропущення строку звернення до суду, є підставою для відмови в позові.

З цього приводу суд відзначає, що відповідно до пункту 10.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років.

Враховуючи вказане, судом також відхиляються заперечення відповідача в частині пропуску строку позовної давності щодо частини вимог позивача, оскільки її тривалість під час укладення спірного договору сторонами була збільшена.

Щодо заперечень відповідача стосовно невжиття позивачем заходів досудового врегулювання спору, суд зазначає таке.

Вибір способу захисту своїх прав та порушених інтересів є правом позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 по справі № 1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п`ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа, має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі - судовий захист.

При цьому, обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

У свою чергу, у відповідності з положеннями частини 1 статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Враховуючи вказане, судом також відхиляються заперечення відповідача в частині невжиття позивачем заходів досудового врегулювання спору.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В пункті 8.2. договору сторони передбачили, що у разі невиконання споживачем умов пункту 6.1. договору постачальник має право не здійснювати поставку газу споживачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання споживачем пункту 6.1. умов договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі 21% річних від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов`язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за загальний період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем з 28.06.2016 по 06.11.2016 в сумі 5 979 грн. 98 коп.

При цьому, в процесу розгляду справи судом позивачем було подано уточнений розрахунок пені та 3% річних, в якому він розрахував, зокрема, за прострочення оплати спожитого у вересні 2016 року природного газу пеню та 3% річних за період з 26.10.2016 по 06.11.2016, а саме: пеню в сумі 512 грн. 69 коп. та 3% річних в сумі 73 грн. 24 коп. та просив суд прийняти до уваги вказані розрахунки під час прийняття рішення у справі. В іншій частині розрахунок не змінився.

Господарським судом здійснено перевірку уточненого розрахунку пені, зробленого позивачем (а.с.69-70), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди прострочення (за кожним актом приймання-передачі природного газу окремо) з урахуванням фактичних дат оплат (не включаючи в період дату оплати), арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, уточнений розрахунок пені, долучений позивачем до пояснень (а.с.69-70), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Суд відзначає, що позивачем в частині стягнення пені позовні вимоги не змінювалися, тим більше, їх зміна на вказаному етапі судового процесу у спрощеному провадженні нормами Господарського процесуального кодексу України не допускається, отже суд розглядає вимоги позивача, викладені у позовній заяві, а з урахуванням виявленої як самим позивачем так і судом помилки у розрахунках пені та 3% річних за прострочення оплати спожитого у вересні 2016 року газу, вимоги позивача про стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 5 937 грн. 26 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню в сумі 5 937 грн. 26 коп.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати газу у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення 3% річних за загальний період прострочення з 28.06.2016 по 06.11.2016 в сумі 854 грн. 27 коп.

Як було вказано вище, позивачем було подано уточнений розрахунок 3% річних, в якому він розрахував, зокрема, за прострочення оплати спожитого у вересні 2016 року природного газу 3% річних за період з 26.10.2016 по 06.11.2016 в сумі 73 грн. 24 коп. та просив суд прийняти до уваги вказані розрахунки під час прийняття рішення у справі. В іншій частині розрахунок не змінився.

Господарським судом здійснено перевірку уточненого розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с.69-70), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди прострочення (за кожним актом приймання-передачі природного газу окремо) з урахуванням фактичних дат оплат (не включаючи в період дату оплати), арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, уточнений розрахунок 3% річних, долучений позивачем до пояснень (а.с.69-70), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

При цьому, суд відзначає, що позивачем в частині стягнення 3% річних позовні вимоги також не змінювалися, тим більше, їх зміна на вказаному етапі судового процесу у спрощеному провадженні нормами Господарського процесуального кодексу України не допускається, отже суд розглядає вимоги позивача, викладені у позовній заяві, а з урахуванням виявленої як самим позивачем так і судом помилки у розрахунках 3% річних за прострочення оплати спожитого у вересні 2016 року газу, вимоги позивача про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 848 грн. 17 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню в сумі 848 грн. 17 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає частина витрат по сплаті судового збору в сумі 1 907 грн. 28 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна про стягнення суми пені та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань за договором постачання природного газу № 218/16-ТЕ(Т)-4 від 31.05.2016 у загальному розмірі 6 834 грн. 25 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна (49010, м. Дніпро, вулиця Лазаряна, будинок 2; ідентифікаційний код 01116130) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; ідентифікаційний код 20077720) - 5 937 грн. 26 коп. - пені, 848 грн. 17 коп. - 3% річних та 1 907 грн. 28 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 17.01.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко