Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/21/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М.,

розглянувши матеріали справи

за первісним позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача: Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз"

про визнання договору укладеним

та за зустрічним позовом: Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз"

до відповідача: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання укладеним договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів №50/12/06/17 з урахування протоколу розбіжностей

секретар судового засідання: Коваль С.М.;

Представники:

Від АТ "НАК "Нафтогаз України": Родіна Т.М..;

Від АТ "Рівнегаз": Янкевич Л.Д.;

ОПИС СПОРУ

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем "Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (наразі - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") (позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (наразі - Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз") про визнання укладеним між сторонами договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів №50/12/06/17 у запропонованій позивачем редакції.

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом) подало до суду зустрічну позовну заяву до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання укладеним між сторонами договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів №50/12/06/17 з урахуванням поданого протоколу розбіжностей до цієї угоди.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 08 травня 2018 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено, визнано укладеним між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем "Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" договір на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів №50/12/06/17 з урахуванням запропонованого Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" протоколу розбіжностей у редакції, яка міститься як додаток до рішення - Протокол розбіжностей. Здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 06 вересня 2018 року рішення Господарського суду Рівненської області від 08 травня 2018 року у справі №918/21/18 в частині задоволення зустрічного позову скасовано. В цій частині прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено. В решті рішення Господарського суду Рівненської області від 08 травня 2018 року у справі №918/21/18 залишено без змін. Здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 липня 2019 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 06 вересня 2018 року та рішення Господарського суду Рівненської області від 08 травня 2018 року у справі №918/21/18 скасовано, справу вирішено передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В обґрунтування своїх вимог позивач за первісним позовом посилається на те, що відповідач здійснює ліцензійну діяльність з розподілу природного газу на об`єктах газопостачання, які на праві власності належать АТ "НАК "Нафтогаз України" без належних на те правових підстав, оскільки АТ "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" в порушення вимог законодавства, а саме Господарського кодексу України, Закону України "Про ринок природного газу", Кодексу газорозподільних систем, не підписано примірник договору №50/12/06/17 на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів.

Позивач за зустрічним позовом зазначив, що запропонована АТ "НАК "Нафтогаз України" до укладення редакція спірного договору не відповідає положенням Кодексу газорозподільних систем, зокрема, додатку №3 до цього Кодексу, яким передбачені примірні умови договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів.

Крім того, АТ "НАК "Нафтогаз України" на думку АТ "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз", у запропонованій до укладення редакції спірного договору безпідставно було визначено ціну, яку має сплачувати АТ "Рівнегаз". АТ "НАК "Нафтогаз України" при направленні на адресу АТ "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" проекту спірного договору фактично змінила договір експлуатації на договір оренди, маючи при цьому на меті передачу АТ "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" вказаних газопроводів на платній основі та отримання неправомірної вигоди у вигляді орендної плати. Згідно з імперативними законодавчими приписами, у разі неузгодження розбіжностей може мати місце розгляд спору щодо непогоджених розбіжностей, а не про визнання відповідного договору укладеним, що свідчить про передчасність первісних позовних вимог АТ "НАК "Нафтогаз України".

Первісний позивач заперечив проти задоволення зустрічних вимог з огляду на те, що чинне законодавство України не відносить договір на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів до типових чи примірних договорів, а умови запропонованої первісним відповідачем до укладення редакції спірного договору суперечать приписам закону.

Інші процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 16 вересня 2019 року прийнято справу №918/21/18 до провадження, підготовче засідання призначено на 10 жовтня 2019 року.

09 жовтня 2019 року відповідачем за первісним позовом подано відзив у справі.

09 жовтня 2019 року позивачем за первісним позовом подано електронною поштою пояснення з врахуванням позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (15 жовтня 2019 року подано до канцелярії суду в паперовій формі).

09 жовтня 2019 року позивачем за первісним позовом подано електронною поштою клопотання про зупинення провадження у справі (15 жовтня 2019 року подано до канцелярії суду в паперовій формі).

В судовому засідання від 10 жовтня 2019 року, заслухавши позиції сторін у справі судом відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 10 жовтня 2019 року підготовче засідання відкладено на 31 жовтня 2019 року.

25 жовтня 2019 року відповідачем за первісним позовом подано заперечення у справі.

31 жовтня 2019 року позивачем за первісним позовом через електронну пошту подано пояснення по справі.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 28 листопада 2019 року.

27 листопада 2019 року позивачем за первісним позовом електронною поштою подано додаткові пояснення з врахуванням позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у даній справі.

28 листопада 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача за первісним позовом які попередньо останнім подано електронною поштою.

В судовому засіданні від 28 листопада 2019 року оголошувалась перерва до 16 грудня 2019 року.

11 грудня 2019 року позивачем за зустрічним позовом подано додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні від 16 грудня 2019 року оголошено перерву до 27 грудня 2019 року.

27 грудня 2019 року позивачем за первісним позовом для долучення до матеріалів справи подано промову у судових дебатах.

В судовому засіданні 27 грудня 2019 року представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним підтримав первісні позовні вимоги в повному обсязі, та відповідно просив відмовити в задоволенні зустрічного позову.

В судовому засіданні 27 грудня 2019 року представник позивача за зустрічним позовом та відповідач за первісним підтримав зустрічні позовні вимоги в повному обсязі, та просив відмовити в задоволенні первісного позову.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

Як видно з матеріалів справи, відповідно до пункту 2.7 рішення правління Національної акціонерної компанії "Нафтогаз Україна" від 12 травня 2016 року, протокол №69 питання 2, на Філію "Центр метрології та газорозподільних систем" Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Філія "ЦМГС") покладено здійснення функцій із забезпечення ефективного користування об`єктами газорозподільних систем, у т.ч. забезпечення належного використання, експлуатації та контролю за майном (об`єктами) газорозподільних систем як тих, що належать державі та передані АТ "НАК "Нафтогаз Україна" у користування відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 98 року №747, так і тих, що належать АТ "НАК "Нафтогаз Україна" та обліковуються на її балансі.

Рішенням правління АТ "НАК "Нафтогаз Україна" від 01 листопада 2016 року, протокол №211, питання 1, був затверджений проект договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів.

02 червня 2017 року до умов проекту договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів були внесені зміни (протокол №226).

24 листопада 2017 року АТ "НАК "Нафтогаз Україна" в особі Філії "ЦМГС" направлено АТ "Рівнегаз" лист №50/12-1450 та договір на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів від 24 листопада 2017 року №50/12/06/17, додаток №1 - Перелік та балансова вартість майна, яке передається у експлуатацію користувачу, додаток №2 - звіт про виконання договору.

Предметом запропонованої редакції вказаного договору є надання користувачеві у експлуатацію для використання в процесі здійснення діяльності з розподілу природного газу на платній основі належних власнику (АТ "НАК "Нафтогаз України") об`єктів газорозподільних систем, які підключені (приєднані) безпосередньо до мереж оператора газотранспортної системи або газовидобувного підприємства, чи до газорозподільних мереж користувача (АТ "Рівнегаз"), перебувають в зоні його ліцензованої діяльності та використовуються для забезпечення розподілу природного газу споживачам.

Перелік та балансова вартість майна, яке передається у експлуатацію користувачу АТ "Рівнегаз" наведено у додатку №1 до договору від 24 листопада 2017 року №50/12/06/17, згідно з яким передачі підлягає наступне майно:

- Підвідні газопроводи до сіл Гощанського району (Підвідний газопровід до с. Воскодави, Підвідний газопровід до с. Курозвани);

- Підвідні газопроводи до сіл Корецького району (Підвідний газопровід до с.Головниця, Підвідний газопровід від с. Головниця до с. Даничів);

- Підвідні газопроводи до сіл Здолбунівського району (Підвідний газопровід до с. Півча, Підвідний газопровід до с. Суйми, Підвідний газопровід до с. Нова-Мощаниця).

Вказані вище газопроводи були побудовані за кошти АТ "НАК "Нафтогаз Україна" на підставі договорів доручення від 30 серпня 2004 року №14/1106/04, №14/1107/04, №14/1109/04, укладеними між АТ "НАК "Нафтогаз Україна" та АТ "Рівнегаз".

Після введення в експлуатацію, вказані вище підвідні газопроводи обліковуються на балансі АТ "НАК "Нафтогаз Україна", є його власністю, але знаходяться в зоні ліцензійної діяльності відповідача за первісним позовом.

18 грудня 2017 року на адресу АТ "НАК "Нафтогаз України" надійшов лист АТ "Рівнегаз" від 13 грудня 2017 року №Rv007.1-ЛВ-4273-1217, в якому відповідач за первісним позовом зазначив, що АТ "Рівнегаз" розглянувши пропозицію укласти договір на експлуатацію газорозподільних систем, повертає підписаний договір на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів №50/1206/17 від 24 листопада 2017 року разом з протоколом розбіжностей. Також АТ "Рівнегаз" просило АТ "НАК "Нафтогаз України" прийняти пропозиції за умовами договору, підписати протокол розбіжностей і один примірник повернути на адресу АТ "Рівнегаз" в 20 денний строк. Також АТ "НАК "Нафтогаз України" повідомлено, що в разі неповернення підписаного протоколу розбіжностей, пропозиції АТ "Рівнегаз" будуть вважатися прийнятими.

Як слідує з матеріалів справи, розглянувши пропозиції АТ "Рівнегаз" (протокол розбіжностей щодо умов договору від 24 листопада 2017 року №50/12/06/17), АТ "НАК "Нафтогаз України" не погодилась з пропозиціями АТ "Рівнегаз" та повідомила АТ "Рівненгаз" про передачу до суду розбіжностей, що залишились неврегульованими при укладенні договору від 24 листопада 2017 року №50/12/06/17 на експлуатацію газорозподільної системи та об`єктів.

Cуд встановив, що предметом врегулювання правовідносин за спірнимими договорами є право на експлуатацію підвідних газопроводів до сіл Гощанського району, Корецького району, Здолбунівського району збудованих за кошти АК "Нафтогаз". Зокрема пропозиції сторін стосувалися таких об`єктів газорозподільної системи: підвідний газопровід до села Воскодави, підвідний газопровід до села Курозвани, підвідний газопровід до села Головниця, підвідний газопровід від села Головниця до села Даничів, підвідний газопровід до села Півча, підвідний газопровід до села Суйми, підвідний газопровід до села Нова Мощаниця.

Водночас суд встановив, що направлені АТ "Рівнегаз" пропозиції (у формі протоколу розбіжностей до спірного договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів) за своїм змістом повністю не співпадають зі змістом примірника договору направленого АТ "НАК "Нафтогаз України", окрім дати укладення договору (24.11.2017), номера договору (№50/12/06/17), назви договору ("на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів" - у редакції АТ "НАК "Нафтогаз України"; "на експлуатацію складових газорозподільної системи" - у редакції АТ "Рівненгаз"), прикінцевих положень та переліку об`єктів газорозподільної системи.

В решті умов запропоновані сторонами пропозиції різняться між собою.

Так, пропозиції позивача за первісним позовом містять такі назви сторін як "Власник" (АТ "НАК "Нафтогаз України") та "Користувач" (АТ "Рвнегаз"), а пропозиції позивача за зустрічним позовом містять такі назви сторін як "Замовник" (АТ "НАК "Нафтогаз України") та "Виконавець" (АТ "Рівнегаз").

За змістом пропозицій позивача за первісним позовом предметом договору є надання користувачеві (АТ "Рвнегаз") у есплуатацію для використання в процесі здійснення діяльності з розподілу природного газу на платній основі належних власнику (АТ "НАК "Нафтогаз України") об`єктів газорозподільних систем. А предмет договору за змістом пропозицій позивача за зустрічним позовом передбачає передачу замовником (АТ "НАК "Нафтогаз України") в експлуатацію виконавцю (АТ "Рвнегаз") складових газорозподільної системи з наданням послуг з експлуатації шляхом здійснення виконавцем (АТ "Рівнегаз") комплексу технічних заходів, необхідних для забезпечення розподілу природного газу, виконання робіт з технічного обслуговування, огляду, обстеження та поточного ремонту.

Пропозиції сторін різняться щодо умов оплати експлуатації об`єктів газорозподільної системи. За пропозицією позивача за первісним позовом, користувач (АТ "Рівнегаз") здійснює експлуатацію майна на платній основі та здійнсює оплату власнику (АТ "НАК "Нафтогаз України"). Водночас пропозиції позивача за зустрічним позовом передбачають, що замовник (АТ "НАК "Нафтогаз України") сплачує виконавцю (АТ "Рівнегаз") вартість послуг (робіт) з експлуатації об`єктів газорозподільної системи.

Запропоновані сторонами умови договору відрізняються і в частині прав та обов`язків сторін. За пропозицією позивача за первісним позовом, користувач (АТ "Рівнегаз") зобов`язаний здійснювати експлуатацію переданого майна забезпечуючи технічне обслуговування та ремонт майна за власний рахунок, сплачуючи власнику (АТ "НАК "Нафтогаз України") плату за експлуатацію майна.

Натомість за пропозицією позивача за зустрічним позовом, експлуатація та використання об`єктів газорозподільної системи віднесено до прав, а не обов`язків виконавця (АТ "Рівнегаз"). А замовник (АТ "НАК "Нафтогаз України") зобов`язаний приймати виконані послуги (роботи) та розраховуватись із виконавцем (АТ "Рівнегаз").

Також відрізняються між собою інші умови договору запропоновані сторонами.

У зв`язку з наведеними обставинами, позивач за первісним позовом звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати укладеним договір на експлуатацію газорозподільної системи та об`єктів №50/12/06/17 з додатками в редакції запропонованій позивачем за первісним позовом.

В свою чергу, позивач за зустрічним позовом, заявив зустрічний позов про визнання укладеним договору на експлуатацію газорозподільної системи та об`єктів №50/12/06/17 з додатками з врахуванням протоколу розбіжностей до договору.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Положеннями статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Порядок укладення господарських договорів регулюється статтями 179-181 Господарського кодексу України та статтями 638-646 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом, 24 листопада 2017 року АТ "НАК "Нафтогаз України" на адресу АТ "Рівнегаз" було направлено лист з пропозицією укласти договір на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів №50/12/06/17, а також проект договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів від 24 листопада 2017 року №50/12/06/17 з додатком №1 - перелік та балансова вартість майна, яке передається у експлуатацію користувачу, і додатком №2 - звіт про виконання договору в двох примірниках. Відповідно до запропонованої первісним позивачем редакції предметом договору є надання користувачеві у експлуатацію для використання в процесі здійснення діяльності з розподілу природного газу на платній основі належних власнику об`єктів газорозподільних систем, які підключені (приєднані) безпосередньо до мереж оператора газотранспортної системи або газовидобувного підприємства, чи до газорозподільних мереж користувача, перебувають в зоні його ліцензованої діяльності та використовуються для забезпечення розподілу природного газу споживачам.

В свою чергу, 18 грудня 2017 року на адресу позивача надійшов лист АТ "Рівнегаз" з договором на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів від 24 листопада 2017 №50/12/06/17 та протоколом розбіжностей до нього.

Відповідно до частини 1 статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і не господарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України).

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з приписами статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), підписана від імені України 09.11.1995 року, Перший Протокол, протоколи №4 і №7 до Конвенції, підписані від імені України 19.12.1996 року та Протоколи № 2 і №11 до Конвенції, підписані від імені України 09.11.1995 року у м. Страсбурзі із застереженнями.

Згідно з положеннями статі 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При розгляді даного спору судом взято до уваги висновки, висвітлені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 31 травня 2019 року у справі №925/916/17.

Зокрема, юридичний аналіз положень статей 317, 319, 321 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок про те, що власникові належать права володіння, користування та управління майном, якими він користується на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Разом з тим, обмеження прав власника у свободі користування належним йому майном повинно здійснюватися з дотриманням прав особи на "мирне володіння майном" відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає можливість контролю держави за використанням майна особою відповідно до "спільних інтересів". У такому випадку судами повинно досліджуватися два питання: чи переслідує держава, яка встановила контроль щодо певного майна, законну мету забезпечення "спільних інтересів"; чи є функціонування цього законодавства і здійснюваний за його допомогою контроль пропорційним переслідуваній меті (справа "Сколло проти Італії" рішення ЄСПЛ від 28.09.1995, справа "Серявін та інші проти України" рішення від 10.02.2011).

Відтак, вирішуючи спір, щодо обмеження власника у свободі укладення договору щодо експлуатації його майна належить досліджувати чи було таке обмеження застосоване державою в особі її компетентних органів з метою використання майна для забезпечення "спільних інтересів" та чи є таке втручання пропорційним переслідуваній меті.

Оскільки позивачем у справі є АТ НАК "Нафтогаз України" в особі філії "Центр метрології та газорозподільних систем", правовий статус майна якого має ряд особливостей, суд вважає за необхідне проаналізувати правовий статус майна позивача за первісним позовом, що є об`єктом експлуатації за спірним договором, набутого у 2004 році внаслідок господарської діяльності АТ НАК "Нафтогаз України".

При цьому, суд приймає до уваги наукові висновки членів Науково-консультативної ради при Верховному Суді, директора Інституту економіко-правових досліджень Національної академії наук України доктора юридичних наук, професора Устименко В.А. №299/78 від 04.03.2019 та доктора юридичних наук, професора, завідувача відділу правового забезпечення ринкової економіки НДІ приватного права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України Беляневич О.А., згідно яких майно, набуте АТ НАК "Нафтогаз України" в ході здійснення ним господарської діяльності, є майном цього суб`єкта господарської діяльності та не має статусу державного майна.

Зокрема, АТ НАК "Нафтогаз України" було утворено на виконання Указу Президента України від 25.02.1998 №151 "Про реформування нафтогазового комплексу України", яким передбачено, що Державна національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" створюється на базі 100% акцій державних акціонерних товариств, створених шляхом перетворення підприємств нафтогазового комплексу, що не підлягають приватизації, а також пакетів акцій відкритих акціонерних товариств нафтогазового комплексу, які залишені у державній власності; Кабінетом Міністрів України має бути затверджений перелік майна, яке використовується для забезпечення транспортування, зберігання і розподілу нафти, нафтопродуктів та газу і не підлягає приватизації, та порядок передачі його у користування Компанії.

Утворення АТ НАК "Нафтогаз України" у формі акціонерного товариства завершено прийняттям Постанови КМУ від 25.05.1998 №747 "Про утворення Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Відповідно до загальних норм статті 85 Господарського кодексу України, пункту 1 частини 1 статті 115 Цивільного кодексу України, господарське товариство є власником майна, переданого йому власність засновниками і учасниками як внески/вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої в результаті господарської діяльності товариства; доходів, одержаних від господарської діяльності товариства; іншого майна, набутого товариством на підставах, не заборонених законом.

За змістом частини 1 статті 86 Господарського кодексу України, майно державних (комунальних) підприємств, яке відповідно до закону (рішення органу місцевого самоврядування) не підлягає приватизації, не може бути внеском до статутного (складеного) капіталу.

Таке майно може бути передане господарському товариству на похідному від права державної власності правовому титулі (праві господарського відання, користування чи управління). Отже, таке майно не може бути власністю самого товариства.

Судом встановлено, що підвідні газопроводи, що зазначається в договорах, збудовано за кошти АТ "НАК "Нафтогаз". Отже, це майно є власністю АТ НАК "Нафтогаз України" як таке, що набуте в ході здійснення компанією господарської діяльності на законних підставах та не може вважатися державним майном за формою власності.

Приписами статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що укладання господарського договору є обов`язковим для сторін, зокрема, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Частинами 4 та 5 статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" визначено імперативну вимогу про те, що взаємовідносини суб`єктів, яким передано в управління об`єкти трубопровідного транспорту, що проходять в одному технічному коридорі або перетинаються, здійснюються на основі договорів; підприємства, установи та організації, що експлуатують трубопроводи, які підпорядковані різним відомствам, але розташовані в одному технічному коридорі, повинні узгодити умови їх експлуатації. Отже, законодавцем передбачено вимогу щодо обов`язковості укладення договору при будь-яких різновидах експлуатації об`єктів трубопровідного транспорту. А згідно із статтею 2 цього Закону, систему трубопровідного транспорту становлять як магістральні трубопроводи, так промисловий трубопровідний транспорт, до якого належать газопроводи високого тиску та підвідні газопроводи.

Як встановлено судом, предметом врегулювання правовідносин за спірнимими договорами є право на експлуатацію підвідних газопроводів до сіл Гощанського району, Корецького району, Здолбунівського району збудованих за кошти АТ НАК "Нафтогаз".

Отже, у даній справі заявлена позовна вимога про спонукання до укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціального закону (статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт").

Відповідно до статті 5 Закону України "Про природні монополії" (далі - Закону №1682-III) - до сфери регулювання державою природних монополій належить, зокрема, транспортування природного і нафтового газу трубопроводами; розподіл природного і нафтового газу трубопроводами. Статтею 8 зазначеного Закону передбачено, що предметом державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій згідно з цим Законом є: ціни (тарифи) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; доступ споживачів до товарів, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; інші умови здійснення підприємницької діяльності у випадках, передбачених законодавством. Статтею 10 Закону №1682-III передбачено ряд обов`язків суб`єкта природних монополій, серед яких: дотримуватися встановленого порядку ціноутворення, стандартів і показників безпеки та якості товару, а також інших умов та правил здійснення підприємницької діяльності, визначених у ліцензіях на здійснення підприємницької діяльності у сферах природних монополій та на суміжних ринках.

Таким чином, свобода дій сторін, як суб`єктів природних монополій з транспортування та розподілу природного газу трубопроводами, є обмеженою державою для досягнення суспільних інтересів.

Розвиваючи ринкові відносини у сфері видобутку, транспортування та розподілу природного газу законодавцем було прийнято ряд законів, які звузили свободу сторін при укладенні договору на ринку природного газу, передбачену статтею 627 Цивільного кодексу України, що також відповідає суспільним інтересам формування ринкової економіки.

Одним з важливих законів, прийнятих на формування ринкових відносин у галузі добування, транспортування, постачання та розподілу природного газу є Закон України "Про ринок природного газу" (далі - Закон №329-VІІІ), який визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатності цього ринку до інтеграції з ринками природного газу держав-сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Адаптація законодавства України про ринок природного газу до законодавства ЄС (третього Енергопакету ЄС) передбачає, насамперед, законодавче закріплення газового розмежування (анбандлінгу), тобто відокремлення діяльності з розподілу газу від діяльності з його видобування, постачання, зберігання і транспортування. Ця мета визначає побудову системних договірних відносин на ринку між його різними учасниками (як власниками газорозподільних мереж, так операторами газорозподільних мереж).

Законом України "Про ринок природного газу" визначено спеціальні вимоги до оператора газорозподільної системи, який є суб`єктом господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників) (пункт 17 статті 1 Закону).

Так, відповідно до статті 37 ЗаконуУкраїни "Про ринок природного газу" оператор газорозподільної системи відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (включаючи нове будівництво та реконструкцію) газорозподільної системи, якою він користується на законних підставах.

Згідно зі статтею 41 Закону України "Про ринок природного газу", регулятор затверджує кодекс газорозподільних систем за результатами консультацій із суб`єктами ринку природного газу. Кодекс газорозподільних систем повинен містити такі положення: основні правила технічної експлуатації газорозподільних систем, планування, оперативно-технологічного управління та розвитку газорозподільних систем та механізми нагляду за їх додержанням; умови, у тому числі комерційні та технічні, доступу до газорозподільних систем, включаючи комерційні та технічні умови приєднання нових об`єктів замовника до газорозподільної системи; правила обліку природного газу (у тому числі приладового); правила поведінки на випадок збоїв у роботі газорозподільних систем; порядок обміну інформацією з іншими суб`єктами ринку природного газу; інші питання щодо експлуатації газорозподільних систем.

Відповідно до статті 1, частини 2 статті 3, статті 17 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор здійснює державне регулювання шляхом: 1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом; 2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема: ліцензійні умови провадження господарської діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; кодекси систем передачі та розподілу електричної енергії, газотранспортної та газорозподільних систем, кодекси газосховищ та установки LNG, підготовлені операторами, та ініціює внесення змін до них.

Отже, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг є уповноваженим державою органом, який здійснює визначення ліцензійних умов провадження господарської діяльності в сфері надання послуг з розподілу природного газу та наділена компетенцією прийняття нормативно-правових актів (кодексів газорозподільних систем), які є обов`язковими для виконання учасниками ринку природного газу, діяльність яких ліцензується зазначеним державним органом.

На виконання вимог статті 41 Закону України "Про ринок природного газу" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, постановою №2494 від 30.09.2015 затвердила Кодекс газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС), який зареєстровано Міністерством юстиції України 06.11.2015 №1379/27824. Вимоги Кодексу ГРС є обов`язковими для виконання всіма операторами газорозподільних систем, як складова частина умов їх ліцензійної діяльності, що також визначено Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №201 від 16.02.2017 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу", якою визначено обов`язкові ліцензійні умови для провадження господарської діяльності як із транспортування природного газу, так з розподілу природного газу.

Зокрема, газорозподільна система ліцензіата - це об`єкти газорозподільної системи, що на законних підставах перебувають у власності чи користуванні здобувача ліцензії/ліцензіата (у тому числі на праві господарського відання, користування чи експлуатації), та які знаходяться в межах місць провадження господарської діяльності, а засобом провадження діяльності є газорозподільна система, що на законних підставах перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації здобувача ліцензії/ліцензіата, якою здійснюється розподіл природного газу (пункт 1.3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу).

Пунктом 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС передбачено таке: власники газової мережі, яка згідно з розділом ІІ цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу). Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у Додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Таким чином, зазначеним нормативним актом передбачено виключний перелік трьох видів договорів, які є обов`язкові для укладення між власником газорозподільної системи та оператором газорозподільної системи, або договір відчуження газопроводу шляхом купівлі-продажу. Також, є обов`язковим дотримання форми таких договорів, яка визначена у Додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Отже, сторони спору у даній справі зобов`язані укласти один із договорів, що передбачений пунктом 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС, як такий, що вимагається законом.

Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати положення частини 3 статті 179 Господарського кодексу України та за наявності переддоговірного спору щодо укладення конкретного виду договору, передбаченого у цьому виключному переліку розглянути його з дослідженням усіх спірних умов договору.

Аналіз частин 6-8 статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" дозволяє зробити висновок про те, що законодавцем обмежено свободу укладення договорів щодо належного АТ НАК "Нафтогаз України" майна та заборонено відчуження основних фондів АТ НАК "Нафтогаз України" та передачу їх з балансу на баланс, крім випадків такої передачі бюджетній установі, державному підприємству або акціонерному товариству, 100% акцій якого перебуває у державній власності України чи створення державних підприємств або акціонерних товариств, 100% акцій та часток яких перебуває у державній власності України, а також заборонено продаж основних фондів АТ НАК "Нафтогаз України", її дочірніх та заснованих нею підприємств, що не використовуються в процесі провадження діяльності з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, без погодження з Кабінетом Міністрів України.

З огляду на таке, варіантом обов`язкового укладення договору між АТ НАК "Нафтогаз України", як власником газопроводів, що є предметом переддоговірного спору в даній справі, та АТ "Рівнегаз", як оператором газорозподільних систем, відповідно до переліку, визначеного пунктом 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС є договір експлуатації газорозподільної системи, що також відповідає вимогам частин 4-5 статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт", які визначають імперативну вимогу про укладення договорів експлуатації між суб`єктами, що використовують трубопровідний транспорт в одному технічному коридорі або перетинаються.

Як встановлено судом, між сторонами наявний спір щодо правовідносин з експлуатації підвідних газопроводів збудованих за кошти АК "Нафтогаз", які знаходяться за місцем здійснення ліцензійної діяльності з надання послуг оператора ГРМ, тобто відповідача за первісним позовом.

Отже, у даній справі заявлена позовна вимога про укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціальних нормативних вимог (статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" та пункту 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС), що надає можливість укладення такого договору в судовому порядку відповідно до частин 7-8 статті 181 та статті 179 Господарського Кодексу України за наявності спору щодо окремих умов договору.

Як встановлено судом, позивач за первісним позовом направив пропозицію щодо договору про експлуатацію належних йому газорозподільних систем (газопроводів). Такий договір передбачено пунктом 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС, як такий, що є обов`язковим. Для врегулювання його відносин з відповідачем за первісним позовом, як оператором ГРМ, підготовлено та підписано проект договору та надіслано відповідачу, як пропозицію щодо його укладення.

Отже, суд приходить до висновку про наявність між сторонами спору про укладення договору на експлуатацію газорозподільної системи на певних умовах.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що пунктом 2 розділу ІІІ Кодексу ГРС передбачено обов`язок укладення договору експлуатації газопроводу, як складової частини ліцензійної діяльності оператора газорозподільної системи щодо експлуатації належних АТ НАК "Нафтогаз України" газопроводів, а тому його укладення може відбуватися в судовому порядку за наявності спору між власником газопроводу та оператором газорозподільної системи відповідно до статей 179, 181 Господарського кодексу України та згідно з формою, затвердженою Додатком №3 до Кодексу ГРС.

Таким чином у даній справі заявлені позовні вимоги про укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціальних нормативних вимог (статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" та пункту 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС), що надає можливість укладення такого договору в судовому порядку відповідно до частин 7-8 статті 181 та статті 179 Господарського Кодексу України за наявності спору щодо окремих умов договору.

Суд здійснивши аналіз всіх спірних конкретних умов договору експлуатації з урахуванням протоколу розбіжностей між сторонами встановив, що запропонована позивачем за первісним позовом редакція договору не відповідає положенням договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) щодо змісту усіх пунктів (окрім прикінцевих положень (Розділ VІІ), який доповнений позивачем положеннями про повідомлення про припинення або виділ однієї із сторін, чи порушення процедури банкрутства).

Таким чином, суд робить висновок, що редакція АТ "НАК "Нафтогаз України" не відповідає положенням договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)).

При цьому, запропонована позивачем за первісним позовом редакція повністю відрізняється за змістом від редакції запропонованої позивачем за зустрічним позовом за предметом договору (Розділ І), визначенням вартості робіт та порядком розрахунків (Розділ ІІ), правами сторін (Розділ ІІІ), обов`язками сторін (Розділ ІV), встановленою відповідальністю сторін (Розділ V), строком дії договору (Розділ VІ).

Крім того, розглядаючи наявний спір, суд вважає за необхідне також здійснити аналіз запропонованих позивачем за зустрічним позовом положень договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (що знайшли своє відображення в протоколі розбіжностей) на відповідність положенням примірного договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) та редакцією, що була запропонована позивачем за первісним позовом.

Судом встановлено, що запропонована позивачем за зустрічним позовом редакція договору на експлуатацію складових газорозподільних систем (відображена в протоколі розбіжностей до запропонованого АТ "НАК "Нафтогаз України" проекту) відповідає положенням примірного договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) за предметом (пункти 1-2 Розділу І "Предмет договору"), за вартістю послуг (робіт) та порядком розрахунків (пункти 3, 5 Розділу ІІ "Вартість послуг (робіт) та порядок розрахунків", за визначеними правами сторін (пункти 1, 2 Розділу ІІІ "Права сторін"), за визначеними обов`язками сторін (пункти 1-2 Розділу ІV "Обов`язки сторін"), за визначеною відповідальністю сторін (пункти 1-2 Розділу V "Відповідальність Сторін"), за строком дії договору (пункти 2-3 Розділу VІ "Строк дії Договору"), та за прикінцевими положеннями (пункти 1-4 Розділу VII "Прикінцеві положення").

А проте, суд констатує що пункт 1 Розділу ІІ "Вартість послуг (робіт) та порядок розрахунків" містить прочерк (відсутнє заповнення) в графі вартості послуг у примірнику договору запропонованому АТ "Рівнегаз" та направленому як пропозиція другій стороні. Тобто позивач за зустрічним позовом не визначив ціну договору у своїй пропозиції.

Пункт 2 Розділу ІІ "Вартість послуг (робіт) та порядок розрахунків" має доповнення щодо порядку сплати вартості послуг, що дозволяється умовами договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)). Разом з тим позивачем за зустрічним позовом запропоновано наступний порядок оплати: "плановими платежами із розрахунку 25% вартості наданих послуг (робіт) з урахуванням ПДВ від суми оплати, яка проводиться не пізніше 25 числа останнього місяця кварталу".

Разом з тим, запропонована позивачем за зустрічним позовом редакція щодо порядку оплати вартості робіт не містить визначення строків остаточної оплати всіх послуг (крім передбачених 25% вартості наданих послуг (робіт) з урахуванням ПДВ від суми оплати).

Поряд з тим, суд не погоджується з твердженнями позивача за зустрічним позовом, про те, що остаточний розрахунок проводиться згідно порядку встановленому пунктом 5 Розділу ІІ, оскільки вказаний пункт передбачає остаточний розрахунок за послуги визначені виключно пунктом 3 даного розділу (проведення капітального ремонту), а також у випадку надання додаткових послуг.

Суд зауважує, що позивач за зустрічним позовом, запропонувавши такий порядок оплати водночас залишив поза увагою, що інші положення його пропозиції не містять визначеня терміну "планові платежі", не визначають від якої суми та за який період слід обраховувати 25% вартості, а також не визначають строків остаточної оплати всіх наданих послуг.

Суд відхиляє пояснення позивача за зустрічним позовом, у яких він стверджує, що "...в протоколі розбіжностей також визначено, що оплата проводиться по 25 відсотків вартості наданих послуг за квартал. Кінцевий розрахунок проводиться не пізніше 25 числа останнього місяця кварталу", оскільки такі формулювання відмінні від редакції пропозицій АТ "Рівнегаз".

Також договір на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) в пункті 4 розділу ІІ "Вартість послуг (робіт) та порядок розрахунків" містить незаповнену графу щодо кількості днів, протягом яких замовник зобов`язується підписати та повернути погоджений акт надання послуг. Поряд з тим позивачем за зустрічним позовом запропоновано 5 - ти денний термін з дати передачі актів наданих послуг.

Договір на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) в пункті 1 розділу VІ "Строк дії Договору " також містить незаповнену графу, тобто дозволяє визначати строк договору на розсуд сторін.

Позивач за первісним позовом (АТ "НАК "Нафтогаз України") у своїй пропозиції визначив строк дії договору до 31 грудня 2018 року.

Позивач за зустрічним позовом (АТ "Рівнегаз") запропонував встановити строк дії договору до 31 грудня 2020 року. А проте, запропонований позивачем за зустрічним позовом додаток №2 до договору на експлуатацію складових газорозподільної системи, а саме перелік послуг (робіт) визначає строки та вартість робіт та послуг, що надаються лише протягом 2018 року.

Відповідно до частини 1 статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 38 Закону України "Про ринок природного газу", права та обов`язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

На виконання вищезазначеного закону був розроблений Кодекс газорозподільних систем, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494.

Відповідно до частини 2 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем, власники газової мережі, яка згідно з розділом ІІ цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Як визначено положеннями статті 37 Закону України "Про ринок природного газу", оператор газорозподільної системи відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (включаючи нове будівництво та реконструкцію) газорозподільної системи, якою він користується на законних підставах. В даному випадку оператором газорозподільних систем є АТ "Оператор газорозподільної системи "Ріврнегаз".

Так, підвідні газопроводи до сіл Гощанського району (підвідний газопровід до села Воскодави, підвідний газопровід до села Курозвани), підвідні газопроводи до сіл Корецького району(підвідний газопровід від села Головниця до села Даничів), підвідні газопроводи до сіл Здолбунівського району (підвідний газопровід до села Півча, підвідний газопровід до села Суйми, підвідний газопровід до села Нова Мощаниця) побудовані за кошти первісного позивача та знаходяться на його балансі.

АТ "НАК "Нафтогаз України" є власником відповідних об`єктів газопостачання, а АТ "Рівнеагз " - є оператором газорозподільних систем.

При цьому, запропонований до укладення договір є обов`язковим в розумінні частини 3 статті 179 ГК України, а оскільки у даній справі заявлені позовні вимоги про укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціальних нормативних вимог (статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" та пункту 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС), що надає можливість укладення такого договору в судовому порядку відповідно до частин 7-8 статті 181 та статті 179 Господарського Кодексу України за наявності спору щодо окремих умов договору, про що зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 31 липня 2019 року в даній справі.

За змістом статті 179 Господарського кодексу України, загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (частина 3 статті 179 ГК України).

Відповідно до частини 4 статті 179 ГК України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Статтею 181 ГК України передбачений загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з правилами статті 184 ГК України, при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами.

Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Як було встановлено вище, позивачем Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" надіслано АТ "Рівнегаз" договір на експлуатацію газорозподільних систем та їх об`єктів з метою його укладення, проте останнім відхилено зазначену пропозицію.

Разом з тим, позивачем за первісним позовом відхилено пропозицію АТ "Рівнегаз" про укладення договору на умовах, що відображені в протоколі розбіжностей.

Відповідно до статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

У разі визнання погодженої сторонами в договорі ціни такою, що порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, антимонопольний орган має право вимагати від сторін зміни умови договору щодо ціни.

Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

У відповідності до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з приписами частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями статей 10-13 Закону України "Про ціни і ціноутворення" суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни; державні регульовані ціни.

Вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

При цьому, як видно з протоколу розбіжності та примірного договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) ціною договору є вартість послуг, що визначається сторонами відповідно до переліку послуг з експлуатації об`єкта газопостачання.

Отже, ціни, які застосовуються під час використання об`єктів газорозподільних систем, не відносяться до регульованих та встановлюються за домовленістю сторін.

Також, на переконання суду, договір на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) встановлює для сторін право вільного визначення ціни в залежності від характеру, видів робіт, та їх об`єму.

Разом з тим, протокол розбіжностей до договору на експлуатацію газорозподільних систем та її об`єктів не містить ціни договору. Так, редакція АТ "Рівнегаз" містить незаповнену графу, в свою чергу судом встановлено, що редакція АТ "НАК "Нафтогаз України" не відповідає положенням примірного договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)).

Водночас, судом встановлено, що порядок розрахунків запропонований АТ "Рівнегаз" не охоплює всієї вартості наданих послуг, оскільки строк дії договору визначно 24 листопада 2017 року до 31 грудня 2020 року, проте додаток №2 до вказаного договору містить перелік робіт та їх вартість виключно за 2018 рік, та відповідно періоди за 2019-2020 роки не передбачено.

Крім того суд не погоджується з твердженням представника позивача за зустрічним позовом про те, що ціною договору є загальна сума визначена в додатку №2 до договору, оскільки як встановлено судом, вказані додатки визначають перелік послуг та їх вартість лише за 2018 рік (при тому, що АТ "Рівнегаз" вказало строк дії договору з дати підписання та до 31 грудня 2020 року). Суд ураховує, що з додатку 3 до Кодексу ГРС видно, що ціна договору (вартість послуг (робіт)) має відображатися саме у конкретній грошовій сумі у гривнях за весь час дії договору та визначатися у розмірі як з податком на додану вартість так і без нього. Однак позивач за зустрічним позовом узагалі не відобразив у своїй пропозиції будь-якого розміру вартості послуг (робіт), тобто не визначив ціни договору.

Суд відхиляє твердження АТ "Рівнегаз" щодо визначення ціни договору в додатку №2, оскільки відображення вартості у додатку (у розмірі лише за один рік при трьохрічному строкові договору) не заміняє визначення ціни договору у відповідному пункті розділу ІІ. Призначенням додатку № 2 в даному випадку є визначення переліку робіт та обгрунтування запропонованого стороною розміру витрат, а ціна договору має бути відображена у відповідних пунктах договору та взаємопов`язуватися з іншими істотними умовами договору - строком та предметом договору.

Таким чином, протокол розбіжностей запропонований АТ "Рівнегаз" не містить ціни договору.

А отже позивач за зустрічним позовом не визначив ціну та порядок оплати у своїй пропозиції. Водночас такі дії позивача за зустрічним позовом суперечать положенням статті 641 Цивільного кодексу, за якими пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, на переконання суду, договір на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) встановлює для сторін право вільного визначення строку дії договору.

А проте, як видно з пропозицій сторін, АТ НАК "Нафтогаз України" визначено строк дії договору до 31 грудня 2018 року, тоді як АТ "Рівнегаз" строк дії договору зазначено до 31 грудня 2020 року, що на переконання суду не суперечить договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)). Однак виявивши намір щодо укладення договору строком на 3 роки, позивач за зустрічним позовом не був позбавлений можливості надати перелік робіт та їх вартість окремо по роках чи в їх сумі, що АТ "Рівнегаз" зроблено не було.

Суд вважає сумнівними твердження позивача за первісним позовом про те, що законом не встановлено обов`язку для АТ НАК "Нафтогаз України" стосовно укладення договорів з експлуатації об`єктів газорозподільної системи, адже такі твердження суперечать висновкам Верховного Суду відображеним в постанові від 31.07.2019 у даній справі (пункт 30 постанови).

Також суд зауважує, що позивач за первісним позовом хоча і стверджує, що такі договори не є обов`язковими, а проте отримавши протокол розбіжностей до спірного договору від АТ "Рівнегаз" позивач за первісним позовом одразу звернувся до суду з вимогою про визнання договору укладеним, тобто вчинив дії передбачені правилами частини 7 статті 181 та частини 1 статті 187 Господарського кодексу України для договорів які є обов`язковим для сторін на підставі закону.

Суд також відхиляє твердження позивача за первісним позовом про те, що висновки Верховного Суду у справі № 925/916/17 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у даній справі. Натомість в постанові Верховного Суду від 31.07.2019 року у даній справі зазначено, що предметом судового розгляду у цьому спорі є аналогічне врегулюваання правовідносин щодо експлуатації газорозподільної системи та її об`єктів, що і у справі № 925/916/17 (пункт 29 постанови). При цьому суд враховує положення статті 316 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанцій під час нового розгляду справи.

Аналізуючи дії сторін, що передували даному спору суд вважає за необхідне зазначити також наступне.

Позивач за первісним позовом направив позивачу за зустрічним позовом пропозицію про укладення договору щодо експлуатації об`єктів газорозподільної системи. При цьому редакція пропозиції АТ "НАК "Нафтогаз України" не відповідає умовам договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)) які є обов`язковими для сторін у даному випадку.

Натомість позивач за зустрічним позовом, отримавши пропозицію про укладення договору щодо експлуатації об`єктів газорозподільної системи на умовах позивача за первісним позовом, направив у відповідь нову пропозицію (оферту) на умовах, що повністю відрізняється від попередньої оферти АТ "НАК "Нафтогаз України", хоча і оформленої у вигляді протоколу розбіжостей. Такий висновок суд робить з порівняльного аналізу первісної пропозиції АТ "НАК "Нафтогаз України" та нової пропозиції АТ "Рівнегаз" оформленої у вигляді протоколу розбіжностей. А проте, за своїм змістом та суттю протокол розбіжностей АТ "Рівнегаз" є саме новою офертою, оскільки стосується розбіжностей не лише щодо окремих положень запропонованого другою стороною договору, а повністю новою пропозицією з іншими умовами договору.

В даному випадку суд оцінює дії сторін з урахуванням положень частини 2 статті 638, частини 1 статті 646 Цивільного кодексу України та частини 4 статті 181 Господарського кодексу України. Даними правовими нормами врегульовано, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Натомість відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію. У випадку ж наявності заперечень лише щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Таким чином суд робить висновок, що у даному спорі з боку АТ "Рівнегаз" мало місце направлення нової оферти у відповідь на пропозицію АТ "НАК "Нафтогаз України", а не спроба узгодити окремі умови договору через протокол розбіжностей.

А отже позивач за первісним позовом, який направляв первісну оферту, та яка не була прийнята позивачем за зустрічним позовом внаслідок направлення нової оферти, мав би перед зверненням до суду направити другій стороні протокол розбіжностей за новою офертою (у випадку наявності розбіжностей щодо окремих положень нової пропозиції). Адже саме такий порядок унормовано положеннями частини 1 статті 646 Цивільного кодексу України, частини 4 та частини 7 статті 181 Господарського кодексу України. А проте, в даному випадку, як встановлено судом, сторони лише обмінялися пропозиціями (первісна оферта АТ "НАК "Нафтогаз України" та оферта АТ "Рівнегаз" оформлена у вигляді "протоколу розбіжностей"). Водночас сторони не направляли один одному протоколи розбіжностей щодо окремих положень із кожної з направлених оферт.

А тому суд робить висновок, що у даному спорі відсутня можливість застосування положень частини 7 статті 181 Господарського кодексу України, оскільки сторони обмінявшись пропозиціями, що містять повністю відмінні умови договору (в тому числі щодо предмету, прав та обов`язків сторін, ціни договору, строку дії та інших умов) не прийняли отриманих пропозицій та не направили у відповідь протоколи розбіжностей щодо окремих умов договору.

Разом з тим, АТ "НАК "Нафтогаз України" стверджуючи, що даний договір не є обов`язковим вчинив дії передбачені для договорів які є обов`язковим для сторін на підставі закону та звернувся до суду з позовом про визнання договору укладеним.

Відповідно до положень частини 1 статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Наведеною нормою передбачено, що суд вирішує спір, що виник при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону, шляхом укладення договору в судовому порядку.

Такий порядок передбачає, що суд оцінюючи доводи та аргументи сторін, розглядає розбіжності між пропозиціями сторін та розглядає спір, що виник при укладенні господарського договору, який є обовязковим на підставі закону. В такому випадку укладення господарського договору відбувається за рішенням суду.

А проте, в даному спорі сторони лише обмінялися офертами не акцептувавши жодну з них та не направляли протоколи розбіжностей щодо отриманих пропозицій. При цьому оферта позивача за первісним позовом суперечить нормативним вимогам Кодексу ГРС, зокрема умовам договору розміщеному у Додатку 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ). А оферта позивача за зустрічним позовом не містить усіх істотних умов, зокрема ціни (вартості) договору та порядку проведення оплати.

А тому суд не має можливості вирішити даний спір та зробити висновок про укладення договору в редакції пропозицій запропонованих однією зі сторін.

Відповідно до приписів частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з нормами статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Правилами статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Висновки суду

У відповідності до положень статті 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанцій під час нового розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, прийнявши до уваги вказівки що містяться в постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року, суд робить наступні висновки.

В даній справі заявлені позовні вимоги про укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціальних нормативних вимог (статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" та пункту 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС), що надає можливість укладення такого договору в судовому порядку відповідно до частин 7-8 статті 181 та статті 179 Господарського Кодексу України за наявності спору щодо окремих умов договору.

Судом встановлено, що редакція договору на експлуатацію газороздільної системи та її об`єктів запропонована АТ "НАК "Нафтогаз України" не відповідає умовам договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)), а також повністю не узгоджується з редакцією АТ "Рівнегаз", що відображена в зустрічній оферті позивача за зустрічним позовом, а відтак первісний позов до задоволення не підлягає.

Крім того, проаналізувати редакцію договору на експлуатацію газороздільної системи та її об`єктів запропоновану АТ "Рівнегаз" на відповідність умовам договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (Додаток 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ)), а також з редакцією АТ "НАК "Нафтогаз України" судом встановлено, що сторонами не погоджено всіх істотних умов такого договору (зокрема ціну договору).

При цьому, на переконання суду, у випадку визначення на законодавчому рівні обов`язковості укладення договору для регулювання правовідносин та наявності примірного договору, на положення які примірним договором не врегульовано свою дію поширюють вимоги статті 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору, що в свою чергу не позбавило сторін прав на визначення положень договору щодо ціни договору з відповідним обґрунтуванням необхідності зазначення запропонованих умов та зазначення таких умов в тексті запропонованої редакції.

Відтак, зустрічні позовні вимоги до задоволення не підлягають.

В даному спорі сторони лише обмінялися офертами не акцептувавши жодну з них та не направляли протоколи розбіжностей щодо отриманих пропозицій. При цьому оферта позивача за первісним позовом суперечить нормативним вимогам Кодексу ГРС, зокрема умовам договору розміщеному у Додатку 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ). А оферта позивача за зустрічним позовом не містить усіх істотних умов, зокрема ціни (вартості) договору та порядку проведення оплати.

А тому суд не має можливості вирішити даний спір та зробити висновок про укладення договору в редакції пропозицій запропонованих однією зі сторін.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення статті 129 ГПК України, судові витрати за первісним позовом покладаються на позивача за первісним позовом у зв`язку з відмовою в задоволенні первісних вимог.

Судові витрати за зустрічним позовом покладаються на позивача за зустрічним позовом у зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні первісного позову відмовити.

2. В задоволенні зустрічного позову відмовити.

3. Судові витрати за первісним позовом покласти на позивача за первісним позовом.

4. Судові витрати за зустрічним позовом покласти на позивача за зустрічним позовом.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним: Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького 6, ) в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (04116, м.Київ, вул. Шолуденка 1, код ЄДРПОУ ВП 26025552).

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним: Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (33027, м.Рівне, вул. Івана Вишенського 4, ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 08 січня 2020 року.

Суддя Качур А.М.