ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Д. А. Гудими та В. В. Пророка
Справа № 910/6471/18
Провадження № 12-111гс19
І. Короткий виклад історії справи
1. У травні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Форест» (далі - товариство) звернулося з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Микільсько-Слобідська 2Б» (далі також - об`єднання співвласників), в якому просило:
1.1. Визнати незаконним і скасувати рішення загальних зборів об`єднання співвласників від 1 жовтня 2017 року в частині встановлення з 1 листопада 2017 року щомісячних внесків на утримання (обслуговування) будинку та прибудинкової території (далі - внески) за адресою: м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 2Б (далі - будинок), для співвласників нежитлових приміщень з розрахунку 7 грн за кв. м (7,7 грн за умови несвоєчасної оплати) за 1 кв. м нежитлової площі (далі - оскаржене рішення), що є більшими від розміру внесків, встановлених для співвласників житлових приміщень будинку.
1.2. Зобов`язати об`єднання співвласників не встановлювати щодо нежитлових приміщень у будинку будь-які внески і платежі на утримання (обслуговування) будинку та прибудинкової території, відмінні від внесків і платежів, встановлених для співвласників житлової нерухомості (власників квартир) будинку.
2. Позовні вимоги мотивувало так :
2.1. Товариство є власником двох нежитлових приміщень у будинку, сукупна загальна площа яких становить 704,53 кв. м.
2.2. 30 січня 2017 року зареєстроване об`єднання співвласників, яке створене власниками квартир і нежитлових приміщень будинку для сприяння використанню їхнього власного майна, утримання та використання спільного майна.
2.3. Відповідно до пунктів 8 і 9 протоколу загальних зборів об`єднання співвласників від 1 жовтня 2017 року визначено, що з 1 листопада 2017 року власники житлової нерухомості у будинку сплачують внески з розрахунку 5 грн (5,5 грн за несвоєчасної оплати) за 1 кв. м житлового приміщення, а власники нежитлової - 7 грн (7,7 грн за умови несвоєчасної оплати) за 1 кв. м нежитлового приміщення.
2.4. Розмір внесків, встановлений оскарженим рішенням для співвласників нежитлових приміщень будинку суперечить визначеному у статті 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29 листопада 2001 року (далі - Закон № 2866-III) порядку визначення часток співвласників у загальному обсязі внесків платежів на утримання, експлуатацію та ремонт спільного майна.
3. 9 жовтня 2018 року Господарський суд міста Києва ухвалив рішення, яким позов задовольнив частково: визнав протиправним і скасував оскаржене рішення, а у задоволенні іншої вимоги відмовив.
4. Рішення суд першої інстанції мотивував так :
4.1. Приймаючи рішення про застосування різних ставок внесків, об`єднання співвласників повинно було мати достатньо вагомі аргументи та розрахунки.
4.2. Оскаржене рішення є прямим використанням домінуючою групою власників їхніх можливостей як більшості для реалізації своїх матеріальних інтересів за рахунок міноритарної частини власників.
4.3. Оскаржене рішення має явно дискримінаційний характер і не може бути визнане справедливим.
4.4. Вимога про заборону встановлення у майбутньому внесків і платежів є неналежним способом захисту, яку не можна задовольнити у судовому порядку.
5. 12 березня 2019 року Північний апеляційний господарський суд прийняв постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.
6. Мотивував постанову так :
6.1. За частиною першою статті 20 Закону № 2866-III частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного та капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.
6.2. Відповідно до частини другої статті 7 Закону № 2866-III кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.
6.3. Наведені приписи не допускають встановлення внесків залежно від типу нерухомості. Єдиним критерієм є частка у загальній площі приміщень.
6.4. Житлові приміщення складають у загальній площі будинку 78,82 %. Тобто, власники житлових приміщень у будинку мають домінуюче становище щодо власників нежитлових приміщень. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що фактично у випадку конфлікту інтересів власники нежитлової нерухомості будинку позбавлені можливості захистити їхні права на загальних зборах перед власниками житлових приміщень; оскаржене рішення має явно дискримінаційний характер і не може бути визнане справедливим.
7. У квітні 2019 року об`єднання співвласників подало касаційну скаргу на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 березня 2019 року та рішення Господарського суду міста Києва від 9 жовтня 2018 року, в якій просило скасувати ці судові рішення у частині задоволеної позовної вимоги та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у позові, а у разі наявності підстав для направлення справи на новий розгляд у частині встановлення розміру внесків - скасувати судові рішення у зазначеній частині та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
8. Касаційну скаргу об`єднання співвласників мотивувало так :
8.1. Суди не обґрунтували, яке саме право товариства порушене оскарженим рішенням, та у чому саме полягає таке порушення.
8.2. Не дослідивши обставини справи, суди дійшли однобічних і помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову на підставі пояснень товариства.
8.3. Оскаржене рішення є правомірним, оскільки його ухвалили у межах компетенції загальних зборів об`єднання співвласників відповідно до його статуту та вимог законодавства.
9. 10 липня 2019 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою справу № 910/6471/18 передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
10. Ухвалу мотивував так :
10.2. Правильними є висновки судів у справі № 910/6471/18, адже ні Закон № 2866-III, ні Закон України № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року (далі - Закон № 417-VIII), ні Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» від 1 червня 2011 року № 869, у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення (далі - Порядок), не передбачають можливості встановлення тарифів на відповідні послуги окремо для власників квартир і власників нежитлових приміщень. Одиницею для проведення розрахунку вартості послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є 1 кв. м площі, що перебуває у власності, незалежно від її характеристик. Частка участі співвласників у загальному обсязі витрат на утримання будинку визначається пропорційно до площі приміщень, що їм належать, а не залежно від цільового призначення таких приміщень.
11. 3 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову (далі - постанова), якою касаційну скаргу об`єднання співвласників задовольнила: скасувала оскаржені судові рішення у частині задоволених позовних вимог і прийняла в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, а у решті оскаржені судові рішення залишила без змін.
12. Постанову Велика Палата Верховного Суду мотивувала так :
12.1. Багатоквартирний будинок є житловим будинком, будівлею, призначеною для постійного в ній проживання. Співвідношення площі житлових приміщень (квартир) у багатоквартирному будинку та площі нежитлових приміщень у ньому зумовлене особливостями розміщення нежитлових приміщень у житловому будинку (пункт 7.9 постанови).
12.2. Законодавство, що регулює забезпечення співвласниками багатоквартирного будинку його утримання й експлуатації, користування спільним майном у такому будинку, реалізацію прав і виконання обов`язків цих співвласників, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку (управління ним), передбачає, що внески та платежі на утримання, експлуатацію та ремонт спільного майна є складовою частиною внесків і платежів співвласників як витрат на управліннябагатоквартирним будинком (пункт 7.30 постанови).
12.3. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не врахували наведені приписи законодавства та не спростували доводи відповідача про те, що оскаржене рішення, додаток № 1 до протоколу загальних зборів - кошторис, прийняті відповідно до частини другої статті 12 Закону № 417-VIII, яка регулює порядок розподілу між співвласниками витрат на управління багатоквартирним будинком, і за якою витрати на таке управління розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток, якщо рішення зборів співвласників або законодавство не передбачають іншого порядку розподілу витрат (пункт 7.31 постанови).
12.4. Матеріали справи не підтверджують, що стосовно товариства оскаржене рішення встановлює будь-яке обмеження, а іншим власникам житлових приміщень надані несправедливі переваги за рахунок товариства (пункт 7.34 постанови).
12.5. За відсутності відповідного нормативного застереження щодо встановлення однакового розміру внесків для власників квартир і нежитлових приміщень оскаржене рішення не можна вважати прийнятим з порушенням норм чинного законодавства (пункт 7.36 постанови).
12.6. Визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників будинку є виключною компетенцією загальних зборів співвласників відповідно до частини дев`ятої статті 10 Закону № 2866-III, частини другої статті 12 Закону № 417-VIII і згідно із законодавчо встановленим порядком голосування на цих зборах (пункт 7.40 постанови).
ІІ. Підстави для висловлення окремої думки та мотиви, якими вона обґрунтована
13. Не можемо погодитися з висновками більшості колег про правомірність оскарженого рішення.
(2.1) Щодо визначення поняття «частка співвласника»
14. Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника (частина друга статті 7 Закону № 417-VIII).
15. Частка співвласника - це частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир і нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку (пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII).
16. Ця цитата у постанові наведена, але жодних висновків щодо її змісту Велика Палата Верховного Суду не зробила. Буквальне (за логічним обсягом) і граматичне (за способом) тлумачення зазначеного припису дозволяє встановити, що частка співвласника визначається відповідно до того, яку площу складає або його квартира, або його нежитлове приміщення, що не належить до квартири (якщо особа має право власності тільки на квартиру чи на відповідне нежитлове приміщення), або ж разом такі квартира та нежитлове приміщення, належні цьому співвласнику у загальній площі всіх квартир і нежитлових приміщень (тобто, у сумарній площі квартир і нежитлових приміщень). Таким чином, припис пункту 9 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII орієнтує на те, що частка співвласника не залежить від виду нерухомого майна, належного цій особі, а тільки від площі цього майна.
17. Отже, частина друга статті 7 Закону № 417-VIII встановлює, що кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до площі його квартири та/або нежитлового приміщення у загальній площі всіх квартир і нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку, тобто пропорційно до частки співвласника у розумінні пункту 9 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII.
18. Частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності (частина перша статті 20 Закону № 2866-III).
19. Якщо не брати до уваги припис частини другої статті 7 Закону № 417-VIII, то може складатися враження що частина перша статті 20 Закону № 2866-III допускає декілька варіантів його тлумачення, зокрема залежно від того, чи пов`язувати згадане у ньому поняття «частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку» із поняттям «частка співвласника», визначеним у пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII:
19.1. Якщо вважати, що зміст терміну «частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку» безпосередньо пов`язаний зі змістом терміну «частка співвласника» (що згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII визначається як частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир і нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку), то незалежно від того, який об`єкт - квартира чи нежитлове приміщення, що не входить до складу квартири, - належить на праві власності співвласникові, його частка у загальному обсязі внесків і платежів визначається пропорційно до площі відповідного об`єкта у загальній площі всіх квартир і нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.
19.2. Якщо ж поняття «частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку» розглядати як не пов`язане змістом з терміном «частка співвласника» за пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII, то з огляду на формулювання частини першої статті 20 Закону № 2866-III можна припустити, що для визначення частки співвласника у загальному обсязі означених внесків і платежів слід розмежувати загальні площі належних цьому співвласнику квартири та нежитлових приміщень, що не входять до складу квартири, оскільки такі внески та платежі можуть бути встановлені окремо для квартир і нежитлових приміщень, що не входять до складу квартир.
20. Проте, на наш погляд, підстав для другого варіанту тлумачення частини першої статті 20 Закону № 2866-III немає як з огляду на припис пункту 9 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII, так і з огляду на припис частини другої статті 7 цього Закону. Правильність такого підходу, як видається, підтверджує і те, що частина перша статті 20 Закону № 2866-III була викладена у редакції, чинній на час ухвалення оскарженого рішення, згідно з підпунктом «н» пункту 3 частини другої статті 13 Закону № 417-VIII та набрала чинності 1 липня 2015 року - тоді ж, коли набрав чинності Закон № 417-VIII.
(2.2) Щодо помилковості тлумачення припису частини другої статті 12 Закону № 417-VIII безвідносно до припису частини другої статті 7 цього ж Закону та частини першої статті 20 Закону № 2866-III
21. Частина друга статті 12 Закону № 417-VIII визначає, що витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат.
22. Велика Палата Верховного Суду вважала, що вказаний припис дозволяє зборам співвласників приймати рішення, згідно з яким розподілити між співвласниками будь-які витрати на управління багатоквартирним будинком інакше, ніж пропорційно до їхніх часток співвласника. Таке тлумачення частини другої статті 12 Закону № 417-VIII безвідносно до приписів частини другої статті 7 та частини першої статті 12 цього ж Закону, а також припису частини першої статті 20 Закону № 2866-III вважаємо помилковим:
22.1. По-перше, загальні збори об`єднання, встановлюючи порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, за змістом частини другої статті 21 Закону № 2866-III повинні керуватися законодавством і статутом об`єднання, а не лише окремими приписами, що встановлюють повноваження цих зборів. До повноважень зборів співвласників справді належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, зокрема про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком (пункт 7 частини другої статті 10 Закону № 417-VIII), порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників (абзац сьомий частини дев`ятої статті 10 Закону № 2866-III). А співвласники зобов`язані виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень (абзац третій частини першої статті 15 Закону № 2866-III), зокрема рішення зборів співвласників (пункт 5 частини першої статті 7 цього Закону), забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку (пункт 1 зазначеної частини) та своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі (абзац дев`ятий частини першої статті 15 Закону № 2866-III), зокрема своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги (пункт 10 тієї ж частини). Проте припис частини другої статті 7 Закону № 417-VIII є спеціальним щодо її частини першої. А тому збори співвласників не можуть приймати рішення, яким встановлювати для співвласника обов`язок забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку всупереч принципу, визначеному у частині другій статті 7 Закону № 417-VIII;
22.2. По-друге, витрати на управління багатоквартирним будинком включають не тільки витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку (пункт 1 частини першої статті 12 Закону № 417-VIII), а також витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку (пункт 2), витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності (пункт 2-1), витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення (пункт 3), інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом (пункт 4).
22.3. По-третє, частина друга статті 7 Закону № 417-VIII встановлює принцип визначення зобов`язання співвласника пропорційно до його частки лише щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку. Іншими словами, цей принцип не застосовується до визначення зобов`язання співвласника щодо інших витрат на управління багатоквартирним будинком (пункти 2, 2-1, 3 і 4 частини першої статті 12 Закону № 417-VIII).
22.4. По-четверте, частина друга статті 12 Закону № 417-VIII не виключає дію частини другої статті 7 цього Закону, як це фактично зробила Велика Палата Верховного Суду. Частину другу статті 12 Закону № 417-VIII слід розуміти так, що збори співвласників можуть встановити інший порядок розподілу витрат на управління багатоквартирним будинком, ніж пропорційно до часток співвласника, але тільки стосовно тих витрат, на які не поширюється вимога частини другої статті 7 Закону № 417-VIII (тобто, стосовно витрат, передбачених у пунктах 2, 2-1, 3 і 4 статті 12 Закону № 417-VIII). Однак Велика Палата Верховного Суду не вдавалася до кваліфікації оскарженого рішення чи то як такого, що передбачає покриття за рахунок внесків співвласників передбачених у пункті 1 частини першої статті 12 Закону № 417-VIII витрат на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку (а саме цих витрат стосується частина друга статті 7 Закону № 417-VIII), чи то як такого, що передбачає покриття за рахунок внесків співвласників, наприклад, передбачених у пункті 2 частини першої статті 12 Закону № 417-VIII витрат на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку.
23. З огляду на наведене видається необґрунтованим висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що «за відсутності відповідного нормативного застереження щодо встановлення однакового розміру внесків для власників квартир і нежитлових приміщень» оскаржене рішення «не можна вважати прийнятим з порушенням норм чинного законодавства» (пункт 7.36 постанови). У правовідносинах щодо розподілу витрат на управління багатоквартирним будинком, зокрема стосовно визначення внесків і платежів на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, частину другу статті 12 Закону № 417-VIII слід тлумачити не тільки у зв`язку з частиною другою статті 10 цього Закону, але й із частинами першою статті 12 та другою статті 7 Закону № 417-VIII і частиною першою статті 20 Закону № 2866-III. Однак Велика Палата Верховного Суду, не витлумачивши зазначені приписи системно, не встановивши, для покриття якого саме виду витрат було прийняте оскаржене рішення, фактично унеможливила застосування частини другої статті 7 Закону № 417-VIII, надавши зборам співвласників необмежені чіткими критеріями повноваження з розподілу витрат на управління багатоквартирним будинком, зокрема з встановлення внесків на утримання такого будинку та прибудинкової території.
(2.3) Щодо встановлення тарифу на послуги з утримання будинків і прибудинкових територій
24. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання(частина четверта статті 4 Закону № 2866-III).
25. Утримання будинків і прибудинкових територій - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (абзац сімнадцятий частини першої статті 1 Закону України № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення). Результат такої діяльності зазначений Закон в абзаці першому частини першої статті 1 у відповідній редакції позначав терміном «житлово-комунальна послуга».
26. Частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення, визначала, що плата за такі послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
27. На час прийняття оскарженого рішення діяв Порядок, який визначав механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширювався на суб`єктів господарювання всіх форм власності, які надавали послуги, суб`єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізувалися на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями, органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках) (пункт 1 Порядку у відповідній редакції).
28. Пункт 3 Порядку у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення, передбачав, що під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. м загальної площі квартири та нежитлового приміщення у житловому будинку. А пункт 5 Порядку у тій же редакції встановив калькуляційною одиницею 1 кв. м загальної площі, що перебуває у власності або наймі фізичної чи юридичної особи.
29. Жодних інших розрахункових одиниць, аніж 1 кв. м загальної площі квартири та нежитлового приміщення у житловому будинку, як і можливості визначення тарифу на послуги з утримання будинку та прибудинкової територіїокремо для власників квартир і власників нежитлових приміщень у житловому будинку Порядок не передбачав.
30. Згідно з оскарженим рішенням співвласники будинку затвердили розмір внесків «на утримання (обслуговування) будинку та прибудинкової території», встановивши, що з 1 листопада 2017 року власники житлової нерухомості у будинку мали сплачувати внески з розрахунку 5 грн (5,5 грн за несвоєчасної оплати) за 1 кв. м житлового приміщення, а власники нежитлової - 7 грн (7,7 грн за умови несвоєчасної оплати) за 1 кв. м нежитлового приміщення.
31. Отже, якщо навіть припустити, що оскаржене рішення було прийняте не для покриття витрат на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку (пункт 1 частини першої статті 12 Закону № 417-VIII), а для покриття витрат на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку (пункт 2 частини першої статті 12 Закону № 417-VIII), зобов`язання за якими не стосується частина друга статті 7 Закону № 417-VIII, то Порядок не проводив розрізнення квартир і нежитлових приміщень для встановлення тарифу на послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Натомість зобов`язував розраховувати тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій «на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість або єдиного податку» (пункт 2 Порядку у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення) і визначав, зокрема, порядок розрахунку нормативних і накладних витрат (пункти 5-31 Порядку у зазначеній редакції). Крім того, у додатку до Порядку був визначений перелік послуг, які охоплюються поняттям «послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» і для яких міг бути встановлений відповідний тариф. Але суди у справі № 910/6471/18 взагалі не з`ясовували, чи відповідав Порядку кошторис, що є додатком № 1 до протоколу загальних зборів, на яких прийняте оскаржене рішення.
32. Якщо оскаржене рішення було прийняте для покриття витрат на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку (пункт 2 частини першої статті 12 Закону № 417-VIII), то таке рішення не мало суперечити приписам Порядку. Більше того, як видається, частина друга статті 12 Закону № 417-VIII не допускає прийняття зборами співвласників рішення про розподіл витрат на управління багатоквартирним будинком, зокрема і витрат, передбачених пунктом 2 частини першої цієї статті, всупереч актам чинного законодавства, які регламентують (повністю або частково) порядок розрахунку таких витрат.
(2.4) Щодо непрямої дискримінації товариства
33. Дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» № 5207-VI).
34. Формами дискримінації є: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск (стаття 5 Закону № 5207-VI). Форми дискримінації з боку, зокрема, юридичних осіб приватного права, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються (частина друга статті 6 Закону № 5207-VI).
35. Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 3 частини першої статті 1 Закону № 5207-VI).
36. У постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відсутні підстави вважати, що стосовно товариства оскаржене рішення встановило будь-які обмеження, а власникам житлових приміщень надало несправедливі переваги за рахунок товариства (пункт 7.34 постанови). Крім того, відсутність дискримінації у постанові пояснено тим, що «визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків та платежів співвласників будинку відноситься до виключної компетенції загальних зборів співвласників відповідно до положень частини дев`ятої статті 10 Закону № 2866-III, частини другої статті 12 Закону № 417-VIII та згідно із законодавчо встановленим порядком голосування на зборах об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (пункт 7.40 постанови).
37. На наш погляд, розглядаючи справу, Велика Палата Верховного Суду не спростувала факт непрямої дискримінації товариства оскарженим рішенням за ознакою статусу належного товариству нерухомого майна (нежитлові приміщення). Оскаржене рішення встановило по суті нейтральне щодо товариства правило зі сплати внесків на утримання (обслуговування) будинку та прибудинкової території. Проте проблема, яку, на наш погляд, Велика Палата Верховного Суду не вирішила, полягає у тому, чи оскаржене рішення створює або може створити для товариства негативні майнові наслідки без об`єктивного та розумного обґрунтування. Приписи Законів № 417-VIII і № 2866-III не передбачали можливості встановлення різних внесків залежно від виду нерухомого майна (квартира чи нежитлові приміщення), визначали обов`язки співвласника з утримання будинку та прибудинкової території відповідно до частки такого співвласника, а чинний на час прийняття оскарженого рішення Порядок передбачав калькуляційною одиницею для вартості послуг 1 кв. м загальної площі квартири та нежитлового приміщення у житловому будинку(про що вже йшла мова вище).
38. Суди попередніх інстанцій встановили, що житлові приміщення у загальній площі будинку складають 78,82 %. Отже, нежитлові приміщення, власником частини з яких є позивач, складають лише 21,18 %. За такого співвідношення і незастосування приписів частини другої статті 7 Закону № 417-VIII та частини першої статті 20 Закону № 2866-IIIдо правовідносин з розподілу витрат на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку збори співвласників, більшість яких є власниками квартир (оскаржене рішення підтримали згідно з частиною сьомою статті 6, частиною чотирнадцятою статті 10 Закону № 2866-III 70,11 % співвласників будинку), можуть покладати на власників нежитлових приміщень у будинку надмірний тягар з виконання відповідних обов`язків. Тому навряд чи наявність у зборів співвласників виключної компетенції з визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників будинку є об`єктивною та розумною підставою для прийняття на таких зборах рішень, що можуть надмірно обтяжувати власників нежитлових приміщень, які разом мають меншість голосів.
39. Беручи до уваги наведені у постанові мотиви, з огляду на висловлені нами аргументи можна стверджувати, що держава не виконала належно позитивний матеріальний обов`язок з гарантування недискримінації (стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) при реалізації товариством права приватної власності на нежитлові приміщення у будинку (пункт 1 статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції).
Судді Великої Палати Верховного Суду Д. А. Гудима