Справа № 909/176/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

30.12.2019 м. Івано-Франківськ

Господарський суд Івано-Франківської області у складі:

судді Стефанів Т. В.,

секретар судового засідання Максимів Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали позовної заяви (скарги на рішення та дії приватного виконавця) б/н від 10.12.2019 (вх. № 25230/19 від 20.12.19), поданої ОСОБА_1 у справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Соковий завод Сокирянський"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Стеф`юка Василя Васильовича

про стягнення коштів в сумі 850000 грн 00 коп.

учасники виконавчого провадження в судове засідання не з`явилися

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича про визнання неправомірними та скасування всіх рішень та дій приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича, виконавчий округ м. Київ, по виконанню ним наказу Господарського суду Івано-Франківської області № 909/176/19 від 02.10.2019 стосовно стягнення коштів.

За своєю правовою природою подана ОСОБА_1 позовна заява є скаргою на рішення та дії приватного виконавця.

Мотивуючи заявлені вимоги вказує на те, що приватним виконавцем неправомірно відкрито виконавче провадження в м. Києві, оскільки його слід було відкрити за місцем проживання боржника та знаходження його майна, а саме в м. Івано-Франківську.

Ухвалою суду від 23.12.2019 розгляд скарги призначено на 30.12.2019, запропоновано приватному виконавцю Мілоцькому О. Л. подати суду оригінали матеріалів виконавчого провадження ВП № 60448618 для огляду в судовому засіданні та належним чином засвідчені копії - для приєднання до матеріалів справи; письмові пояснення (заперечення) на скаргу.

Учасників справи про дату та час розгляду справи повідомлено відповідними ухвалами та телефонограмами (скаржник та приватний виконавець Мілоцький О. Л. прийняв телефонограми; стягувачу здійснено спробу передати телефонограму, однак, за вказаним номером абонент не відповідав).

В судове засідання учасники виконавчого провадження не з`явилися.

Згідно ч. 1 ст. 342 ГПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Враховуючи обмежені строки, які встановлено для розгляду такого роду скарг, беручи до уваги той факт, що неявка в засідання суду учасників не визнавалась обов`язковою, суд розглянув її по суті, при цьому встановив таке.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 22.05.2019 позов ТОВ "Соковий завод Сокирянський" до ФОП Стеф`юка В. В. про стягнення коштів в сумі 850000 грн задоволено частково. Стягнуто з ФОП Стеф`юка В. В. на користь ТОВ "Соковий завод Сокирянський" 38872 грн 11 коп. безпідставно отриманих коштів, 583 грн 08 коп. судового збору. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ФОП Стеф`юка В. В. на користь ТОВ "Соковий завод Сокирянський" 811127 грн 89 коп. безпідставно отриманих коштів відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.09.2019 рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови в позові, в цій частині позов задоволено, в решті рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ФОП Стеф`юка В. В. на користь ТОВ "Соковий завод Сокирянський" 850000 грн 00 коп. безпідставно отриманих коштів, 12750 грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 19125 грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, 20250 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

На виконання судових рішень 02.10.2019 видано відповідні накази.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича про визнання неправомірними та скасування всіх рішень та дій приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича, виконавчий округ м. Київ, по виконанню ним наказу Господарського суду Івано-Франківської області № 909/176/19 від 02.10.2019 стосовно стягнення коштів.

Згідно даних даних Автоматизованої системи виконавчого провадження (веб-сайт https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) приватним виконавцем Мілоцьким О. Л. вчинено ряд виконавчих дій, з метою виконання судового рішення у даній справі, а саме:

- 29.10.2019 винесено постанови про: відкриття виконавчого провадження; про стягнення основної винагороди приватного виконавця; про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження; про звернення стягнення кошти на рахунках боржника;

- 30.10.2019 винесено постанови про арешт коштів боржника; про арешт майна боржника.

З наведеного вбачається, що скаржник (боржник) просить скасувати наведені вище постанови від 29.10.2019 та 30.10.2019 та визнати дії виконавця щодо їх прийняття неправомірними.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження (стягувач чи боржник) мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

За правилом цієї процесуальної норми оскарженою може бути виключно рішення, дія або бездіяльність вчинені під час виконання судового рішення у справі.

Юридичний статус приватних виконавців та правові засади їхньої діяльності врегульовані Законами України "Про виконавче провадження" та "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частинами 1 та 2 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 16 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.

Великою Палатою Верховного Суду неодноразово наголошувалось, що не всі дії посадових осіб державної виконавчої служби та приватних виконавців можуть оскаржуватись у рамках судового контролю.

Зокрема, за узагальненими правовими висновками пунктів 6.7-6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі 925/138/18, згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України "Про виконавче провадження", згідно із ч. 1 ст. 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

При цьому ч. 2 ст. 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі: постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору; постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди; постанов приватного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження та штрафів можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому Законом.

Предметом оскарження (та відповідно судового розгляду) у даному випадку (частково) є дії приватного виконавця при винесенні ним постанов про стягнення основної винагороди та витрат виконавчого провадження.

Ці дії не є діями приватного виконавця з примусового виконання судового рішення і не можуть розглядатись у межах судового контролю.

Відповідно до ч. 10 ст. 11 ГПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення ГПК України, якими врегульовано аналогічні питання.

З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що оскільки ГПК України не передбачає можливості закриття провадження по розгляду скарги, судом застосовані аналогічні положення передбачені ГПК України, щодо закриття провадження у справі.

Суд приходить до висновку, що дана справа (скарга) не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Частиною 2 ст. 231 ГПК України встановлено, що у разі якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом першим частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Отже, дана справа (скарга) має розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Що стосується винесення приватним виконавцем постанов про звернення стягнення коштів на рахунках боржника, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, суд вказує таке.

В силу ст. 1, 5 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. 3 Закону).

Пункт 6 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" установлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абз. 2 ч. 1 ст. 19 цього Закону). Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частина 1 ст. 27 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і ч. 2 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" також передбачають право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначених Законом України "Про виконавче провадження". Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" права й обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Так, як вбачається з матеріалів справи місце проживання Фізичної особи-підприємця Стеф`юка Василя Васильовича місто Івано-Франківськ, а виконавче провадження № 60448618 відкрито в місті Києві.

Однак, боржником не подано суду будь-яких доказів, які б спростували факт того, що майно боржника (в тому числі грошові коштів, які знаходяться на банківських рахунках) не знаходяться в м. Києві (де відкрито виконавче провадження).

Необґрунтованими є твердження скаржника (боржника) про те, що не маючи беззаперечних доказів щодо знаходження майна боржника в м. Києві приватний виконавець не мав права приймати виконавчий документ у цій справі до виконання та вчиняти будь-які виконавчі дії, з огляду на наступне.

Згідно Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що стягувач має право зазначити будь-яку інформацію, яка ідентифікує боржника чи може сприяти примусовому виконанню рішення суду, у тому числі про майно боржника і на підставі цієї інформації приватний виконавець визначає місце виконання рішення суду. При цьому законом не вимагається документальне підтвердження стягувачем зазначених відомостей.

Частиною 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У разі якщо у процесі виконавчого провадження приватним виконавцем з`ясується, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція приватного виконавця, за заявою стягувача виконавчий документ може бути передано від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 5 розділу 6 Інструкції "Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень" 02.04.2012, № 512/5 виконавче провадження передається з одного органу державної виконавчої служби до іншого у разі, зокрема, якщо місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби.

Таким чином, приватний виконавець може встановити місцезнаходження майна боржника лише після відкриття виконавчого провадження.

Як вказують ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України).

Доказів, які б довели факт вчинення неправомірних дій з боку приватного виконавця скаржником (боржником) до суду не подано.

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що скаргу подано ОСОБА_1 , як фізичною особою, в той час як боржником у виконавчому провадженні є ФОП Стеф`юк В. В. При цьому не подано доказів того, що ОСОБА_1 , як підприємець припинив свою діяльність, що дало б йому право на звернення до суду з даною скаргою в якості фізичної особи, а не підприємця.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні скарги на дії приватного виконавця в частині заявлених вимог стосовно виконання рішення суду.

Керуючись ст. 11, 73, 74, 77, 86, 231-234, 339 Господарського процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в :

провадження по розгляду скарги ОСОБА_1 на рішення та дії приватного виконавця (позовну заяву) б/н від 10.12.2019 (вх. № 25230/19 від 20.12.19), в частині заявлених вимог стосовно прийнятих виконавцем рішень та винесення постанов, що стосуються стягнення основної винагороди приватного виконавця та стягнення з боржника витрат виконавчого провадження - закрити.

У разі закриття провадження у справі (по розгляду скарги) повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення та дії приватного виконавця (позовну заяву) б/н від 10.12.2019 (вх. № 25230/19 від 20.12.19), в частині заявлених вимог стосовно виконання рішення суду - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у визначені ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України строк та порядку.

Ухвалу підписано 31.12.2019.

Суддя Т. В. Стефанів