ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2019 року м.Дніпро Справа № 908/1241/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Колесник Д.А.

представники сторін:

від ТОВ "Геоникс": Алуф Олексій Володимирович адвокат, довіреність №б/н від 01.07.2019 року;

від ТОВ "Агротіс": Шумейко Іван Павлович адвокат, договір №б/н від 14.02.2018 року;

від Степанівської Першої сільської ради: Писаренко Сергій Юрійович представник, довіреність №б/н від 26.06.2019 року;

представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Геоникс" та Приазовської районної державної адміністрації на рішення господарського суду Запорізької області від 22.08.2019 року (повний текст складено 02.09.2019 року) та додаткове рішення господарського суду Запорізької області від 03.09.2019 року у справі № 908/1241/19 (суддя Горохов І.С.)

за позовом Приазовської районної державної адміністрації, 72401, Запорізька область, Приазовський район, смт Приазовське, вул. Покровська, буд. 31

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротіс", 72454, Запорізька область, Приазовський район, с. Степанівка Перша, вул. Мартинова, буд. 1-А

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Степанівська Перша сільська рада Приазовський район Запорізька область, 72454, Запорізька область, Приазовський район, с. Степанівка Перша, вул. Мартинова, буд. 1-Б

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Геоникс", 69096, м. Запоріжжя, вул. Гребельна, буд. 5, оф. 15

про визнання недійсним договору оренди, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 22.08.2019 року у справі №908/1241/19 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Судові витрати покладено на позивача.

Додатковим рішенням господарського суду Запорізької області від 03.09.2019 року у даній справі задоволено заяву ТОВ "Агротіс" про розподіл судових витрат та стягнуто з Приазовської районної державної адміністрації на користь ТОВ "Агротіс" 8500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, на які посилався позивач у позові, відсутні, тобто позов є необгрунтованим. Зокрема, надаючи оцінку доводам позивача, суд у рішенні зазначає, що:

- в договорі оренди сторони погодили всі істотні умови, зокрема, передбачили розмір орендної плати; водночас, відсутність в договорі оренди певних істотних умов не є підставою для визнання його недійсним в цілому;

- проект відведення земельної ділянки в даних правовідносинах розробляться не повинен; при цьому - місце розташування нерозподіленої (невитребуваної) земельної ділянки визначено на підставі викопіювань із карти-схеми поділу земель колишнього КСРП " Більшовик", довжину меж земельної ділянки, її площу, поворотні точки, відносне розташування меж та суміжних землевласників відображено на кадастрових планах;

- відсутність акту встановлення меж ділянки в натурі на день укладання договору не робить договір недійсним;

- в оренду передано саме земельну ділянку, а не паї;

- 11.08.2008 року договір оренди зареєстрований у Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) за № 1 та у Книзі реєстрації договорів оренди земель спільної часткової власності Степанівської Першої сільської ради за № 1;

- розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації № 617 від 23.11.2018 року, яким скасовано розпорядження голови Приазовеької РДА від 11.08.2008 року №524, на підставі якого укладено оспорюваний договір, не робить договір оренди недійсним.

Тобто, суд прийшов до висновку про відсутність порушеного права позивача.

Також суд зазначив, що:

- позивач є стороною оспорюваного договору оренди;

- саме з дня його укладання - з 11.08.2008 року позивач мав знати зміст договору, отже, у разі незгоди зі змістом договору, звернутися до суду;

- з позовом позивач звернувся 23.05.2019 року, зі спливом строку позовної давності.

Саме з цієї підстави суд в задоволенні позову відмовив і наголосив на вказану підставу в мотивувальній частині рішення.

Обґрунтовуючи додаткове рішення від 03.09.2019 року, суд першої інстанції зазначив, що представник відповідача надав суду належні та допустимі докази понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом даної справи, які підлягають стягненню з позивача відповідно до ст.126 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Геоникс" та Приазовська районна державна адміністрація оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Геоникс" не погоджується з ухваленими рішеннями, вважає їх прийнятими на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням судом норм матеріального права, не дотримання норм процесуального права.

Скаржник викладає обставини справи та вказує, що:

- відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову - сплив позовної давності, не відповідає вимогам закону;

- відповідно до ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи;

- оскільки встановлено, що правовий акт органу державної влади, який є обов`язковим для сторін оспорюваного договору та на підставі якого укладено договір - Розпорядження голови Приазовської РДА №524 від 11.08.2008 року, не відповідає вимогам закону (є незаконним), в зв`язку з чим його і було скасовано, то і договір, який укладений між сторонами на підставі такого правового акту є таким, що не відповідає вимогам закону;

- факт неправомірності (незаконності) розпорядження голови Приазовської РДА №524 від 11.08.2008 року "Про надання в оренду земельних ділянок ТОВ "Агротіс" встановлено в 2018 році, до суду позивач звернувся в травні 2019 року, тому висновки суду про пропуск позивачем трирічного строку позовної даності є безпідставним;

- посилання суду на рішення господарського суду міста Києва від 10.04.2019 року у справі 910/1674/19, яким частково скасовано розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації №617 від 23.11.2018 року, також є безпідставним, оскільки вказане судове рішення не набрало законної сили, справа перебуває на розгляді в апеляційній інстанції.

Скаржник не погоджується з висновками суду щодо додержання сторонами в момент укладення оспорюваного договору вимог законодавства та погодження всіх істотних умов, зазначає, що такий висновок суперечить змісту договору і є помилковим.

Вважає, що враховуючи вищевикладене та те, що розпорядження Приазовської РДА №524 від 11.08.2008 року визнано незаконним та скасовано, позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди невитребуваної земельної частки (паю) площею 136,64 га, укладеного Приазовською РДА та ТОВ "Агротіс" є обґрунтованими, оспорюваний договір повинен бути визнаним недійсним з підстав недодержання в момент його укладення вимог законодавства та скасування підстав для його укладання.

Щодо додаткового рішення, апелянт зазначає, що:

- розгляд заяви про розподіл судових витрат господарським судом Запорізької області в порушення положень ч. З ст. 244 Господарського процесуального кодексу України було здійснено без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи;

- вказане вище, як наслідок, позбавило позивача можливості заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та/або доводити у суді першої інстанції, який розглянув відповідну заяву відповідача, неспівмірність витрат відповідача на оплату правничої допомоги адвоката;

- судом пе досліджувалось та не аналізувалось питання складності справи, виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат.

Просить рішення господарського суду Запорізької області від 22.08.2019 року у справі №908/1241/19 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Приазовської районної державної адміністрації.

Додаткове рішення господарського суду Запорізької області від 03.09.2019 року у справі №908/1241/19 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротіс" щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі Приазовська районна державна адміністрація не погоджується з ухваленими рішеннями, вважає їх прийнятим на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.

Зокрема, скаржник вказує на обставини та підстави для скасування рішення та додаткового рішення суду у даній справі, які викладені в апеляційній скарзі третьої особи.

Вважає, що залишення оспорюваного договору оренди чинним залишає ситуацію неправомірності та незаконності, триваючого порушення вимог законодавства в сфері земельних відносин.

У відзивах на апеляційні скарги Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротіс" висловлює заперечення щодо змісту та вимог скаржників.

Зокрема, відповідач спростовує доводи скарг щодо того, що договір оренди не містить усіх істотних умов, зазначає на відсутність порушення прав позивача та на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Вказує, що в задоволенні позову було відмовлено у зв`язку з його безпідставністю, про що правильно зазначив суд першої інстанції. Та обставина, що разом із обґрунтуванням безпідставності позовних вимог, суд дослідив питання пропуску строку позовної давності, не є підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки відповідно до ч.2 ст.309 Господарського процесуального кодексу України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Вважає висновки оскаржуваного рішення законними, обґрунтованими та просить відмовити в задоволенні апеляційних вимог позивача та третьої особи 2 по даній справі.

Щодо додаткового рішення суду, відповідач зазначає, що:

- відповідно до ст.244 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про ухвалення додаткового рішення може вирішуватися в тому числі й без виклику сторін;

- позивач не був позбавлений можливості заперечити проти стягнення судових витрат, з огляду на те, що докази понесення судових витрат на професійну правничу допомогу надавалися до суду ще 09.08.2019 року, а їхні копії надсилалися позивачу цінним листом (підтвердження надсилання цінного листа міститься в матеріалах справи);

- додаткове рішення було ухвалено 03.09.2019 року, тобто у позивача було достатньо часу на подання заперечень щодо розміру судових витрат; крім того, копія заяви про винесення додаткового рішення також надсилалася позивачу, тобто йому було відомо про подання такої заяви, проте жодних заперечень на неї позивачем надано не було;

- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами;

- позивач не довів неспівмірності заявлених відповідачем судових витрат, суд першої інстанції правомірно стягнув з позивача весь обсяг судових витрат.

Відповідач вважає, що підстав для скасування рішення суду і додаткового рішення суду не вбачається, тому апеляційні скарги позивача та третьої особи не підлягають задоволенню.

У відзивах на апеляційні скарги Степанівська Перша сільська рада Приазовського району Запорізької області спростовує доводи апелянтів. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване та законне рішення та додаткове рішення у даній справі. Просить залишити апеляційні скарги без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційних скарг не підлягають

задоволенню, оскільки спір вирішено судом по суті вірно. Однак з мотивами відмови в задоволенні позову колегія суддів не погоджується, вважає їх помилковими в силу наступного:

З матеріалів даної справи вбачається, що розпорядженням голови Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області № 524 від 11.08.2008 року земельні частки (паї) загальною площею 218,51 га, у т.ч. 81,87 га, які розміщені в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом, в контурі №94 (багаторічні); 136,64 га, які розміщені в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом, в контурах № №291, 297, 314, 321 (пасовища) згідно Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) колишнього КСП "Більшовик" Приазовського району Запорізької області, визнано як невитребувані, з можливістю надання їх в оренду до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку (том 1 а.с.17-19).

Цим же розпорядженням вирішено надати в оренду ТОВ "Агротіс" земельну ділянку площею 81,87 га (багаторічні), в контурі № 94 (невитребувані земельні частки (паї)), розташовану на території Степанівської Першої сільської ради (третя особа-1) для товарного сільськогосподарського виробництва (п. 2.1); земельну ділянку площею 136,64 га (пасовища), в контурах №№ 291, 297, 314, 321 (невитребувані земельні частки (паї)), розташовану на території Степанівської Першої сільської ради для товарного сільськогосподарського виробництва (п.2.2).

Також розпорядженням встановлено орендну плату за надані земельні ділянки та затверджено умови договору оренди.

11.08.2008 року на підставі розпорядження голови Приазовської районної державної адміністрації № 524 від 11.08.2008 року, між Приазовською РДА (орендодавець) і ТОВ "Агротіс" (орендар), було укладено договір оренди земельної частки (паю), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду невитребувані земельні частки паї розміром 136,64 га (пасовища), які розміщені в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом, в контурах №№ 291, 297, 314, 321 згідно схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) колишнього КСП "Більшовик" Приазовського району Запорізької області та планів-схем, які є невід`ємною частиною цього договору (розділ 2 договору) (том 1 а.с.20-22).

Відповідно до п. 2.2 розділу 2 договору передбачено, що за користування невитребуваними земельними частками (паями) сплачується орендна плата у грошовій формі у розмірі за один календарний рік 20496,00 грн., за місяць - 1708,00 грн. на загальну площу.

03.07.2018 року Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області проведено перевірку додержання вимог земельного законодавства, за результатами якої винесено припис: у 30-денний термін усунути виявлене правопорушення земельного законодавства шляхом припинення дії розпорядження Приазовської РДА при передачі в оренду ТОВ "Агротіс" земельних часток (паїв) (том 1 а.с.86-88).

Перевіркою встановлено порушення вимог ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" та зазначено, що відповідно до згаданої норми в оренду можуть передаватися вже саме земельні ділянки, а не земельні частки (паї), а згідно вказаного розпорядження ТОВ "Агротіс" невитребувані земельні частки (паї).

Також зазначено, що в договорі оренди в порушення постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073 відсутній запис про здійснення державної реєстрації у відповідному управлінні (відділі) земельних ресурсів, у зв`язку з чим договір є нечинним (том 1 а.с.89).

10.07.2018 року головою Приазовської РДА прийнято розпорядження № 260 "Про усунення порушень вимог земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", яким договір оренди від 11.08.2008 року про передачу ТОВ "Агротіс" в оренду вищевказаної земельної частки (паю) розміром 136,64 га (пасовища) визнано не чинним, а розпорядження голови Приазовської РДА № 524 від 11.08.2008 року "Про надання в оренду земельних ділянок ТОВ "Агротіс" таким, що втратило чинність (том 1 а.с.83).

23.11.2018 року розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації № 617 скасовано ряд розпоряджень голови Приазовської РДА, в тому числі розпорядження від 10.07.2018 року № 260 "Про усунення порушень вимог земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі" та розпорядження від 11.08.2008 року № 524 "Про надання в оренду земельних ділянок ТОВ "Агротіс", на підставі якого було укладено договір оренди земельної частки (паю) розміром 136,64 га. (том 1 а.с.34-35).

Позивач звернувся до суду з вимогою визнати недійсним спірний договір від 11.08.2008 року з підстав недодержання в момент його укладення вимог законодавства та скасування підстав для його укладання (том 1 а.с.2-12).

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 Господарського кодексу України, згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї з сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі. Вказана правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду від 08.08.2018 року у справі №920/1144/17.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або інших сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків,

За вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі.

Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договір оренди земельної частки (паю) від 11.08.2008 року укладався відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", яка на момент укладення договору оренди мала наступну редакцію:

"Нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки... ".

За змістом положень Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", нерозподілена (невитребувана) земельна ділянка - це земельна ділянка, що була запроектована в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не була розподілена на зборах власників земельних часток (паїв) через неявку на збори осіб - власників права на земельну частку (пай) чи їх спадкоємців. Проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) є необхідним лише в разі виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) за заявами останніх.

Нерозподілена (невитребувана) земельна ділянка має тимчасовий правовий статус, оскільки в будь-який момент власники паїв можуть виділити в натурі належні їм земельні ділянки. При виділенні ділянки в натурі власнику паю - складається проект землеустрою. При наданні в оренду нерозподіленої земельної ділянки проект землеустрою не складається.

Судом встановлено, що місце розташування нерозподіленої (невитребуваної) земельної ділянки визначено на підставі викопіювань із карти-схеми поділу земель колишнього КСРП "Більшовик". Довжину меж земельної ділянки, її площу, поворотні точки, відносне розташування меж, та суміжних землевласників - відображено на кадастрових планах. Вказані документи підписані в.о. начальника Відділу земельних ресурсів у Приазовському районі Запорізької області, а також головою та землевпорядником Степанівської Першої сільської ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Земельного кодексу України за проектами відведення здійснюється передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам тільки у разі зміни цільового призначенні землі.

Статтею 50 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 677, проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно у власність без зміни її цільового призначення.

Оскільки зміна цільового призначення земель, у зв`язку з передачею їх в оренду ТОВ "Агротіс" на підставі розпорядження № 524 від 11.08.2008 року не проводилась, то і проект відведення вказаної земельної ділянки (на час прийняття спірного розпорядження та укладення договорів оренди земельних часток (паїв), зокрема спірного, не повинен був розроблятися.

Є встановленим, що в договорі оренди земельної частки (паю) від 11.08.2008 року сторони погодили всі істотні умови, зокрема: предмет договору, умови використання земельної ділянки, збереження стану об`єкта оренди, передачі земельної ділянки орендарю, умови повернення земельної ділянки орендодавцеві.

Щодо розміру орендної плати, то він встановлений в п. 2.2 договору.

Щодо посилань позивача на факт укладення щодо тієї самої земельної ділянки нових договорів оренди, зокрема, договору оренди з ТОВ "Геоникс", то дана обставина не свідчить про недійсність оспорюваного договору, оскільки його було укладено раніше, і на момент укладення нового договору оренди з ТОВ "Геоникс" - 21.12.2018 року, договір оренди з ТОВ "Агротіс" є чинним, сторонами не розірваний, в судовому порядку недійсним не визнаний.

Прийняття Приазовською РДА рішення від 21.12.2018 року про передачу в оренду іншому суб`єкту земельну ділянку, раніше передану в оренду ТОВ "Агротіс", не віднесено законом до підстав недійсності договору. Навпаки, це може бути підставою для інших судових спорів щодо законності дій позивача у даній справі та законності договору оренди з ТОВ "Геоникс".

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що по суті позовні вимоги не доведені та задоволенню не підлягають. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд надав оцінку всім доводам позивача, що не є обовязковим в силу наступного:

Колегія суддів вважає також необхідним зазначити, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Щодо застосування строків позовної давності до спірних вимог колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.ч. 2-4 ст. 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Між тим, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Суд першої інстанції вірно встановив та звернув увагу на те, що позивач у даній справі є стороною спірного договору, тому позовну давність слід обчислювати з моменту укладення договору оренди, адже саме з цього дня у позивача виникла об`єктивна можливість дізнатися про зміст договору оренди, а, отже, і звернутися до суду у разі незгоди зі змістом договору.

Спірний договір укладено 11.08.2008 року, до суду з позовом про визнання його недійсним позивач звернувся 23.05.2019 року, зі спливом строку позовної давності.

Виходячи з вимог ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Враховуючи те, що порушення прав позивача при розгляді спору не встановлено, то саме з цих підстав, за недоведеності позову, слід відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Відмова з підстав пропуску позивачем строку позовної давності зазначена судом помилково.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.277 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави для скасування судового рішення повністю або частково.

Оскільки по суті спір вирішено вірно, позивач та третя особа-2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, як скаржники, висновки оскаржуваного судового рішення не спростували, підстав для задоволення обох апеляційних скарг в частині оскарження рішення суду не вбачається.

Щодо вимог про скасування додаткового рішення суду, то колегія суддів поділяє вказані судом при задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу доводи суду.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 2-6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Скаржники стверджують про недослідження судом змісту виконаної адвокатом роботи, складності справи, однак ці доводи суперечать змісту додаткового рішення та наведеним у ньому обгрунтуванням суду.

Також є безпідставним посилання апелянтів на порушення судом процесуальних норм та розгляд питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу без призначення судового розгляду та виклику сторін.

Щодо вказаних доводів колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1, ч.ч.3,4 ст.244 Господарського процесуального кодексу України передбачено наступне:

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Позивач не був позбавлений можливості заперечити проти стягнення судових витрат, з огляду на те, що докази понесення судових витрат на професійну правничу допомогу надавалися до суду ще 09.08.2019 року, а їхні копії надсилалися позивачу цінним листом.

Крім того, копія заяви про ухвалення додаткового рішення також надсилалася позивачу, тобто йому було відомо про подання такої заяви, проте жодних заперечень на неї Приазовська районна державна адміністрація не надала суду.

Таким чином, суд першої інстанції дотримався норм процесуального права, та не обмежував позивача у здійсненні його процесуальних прав.

Щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "Геоникс", то його права та інтереси оскаржуваним ним додатковим рішенням жодним чином не порушено, доводи щодо недотримання судом норм процесуального права не підтверджені.

Відтак, підстав для скасування додаткового рішення суду не вбачається, тому апеляційні скарги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Геоникс" та Приазовської районної державної адміністрації, необхідності покладення судових витрат за їх розгляд на скаржників відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Геоникс" залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приазовської районної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 22.08.2019 року у справі №908/1241/19 залишити без змін.

Додаткове рішення господарського суду Запорізької області від 03.09.2019 року у справі № 908/1241/19 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Геоникс" та Приазовську районну державну адміністрацію.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 21.01.2020 року.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков