РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.12.2019Справа № 910/15414/19
Господарський суд міста Києва у складі:

судді: за участю секретаря:Данилової М.В. Бордунової К.Е.

за участю представників сторін: від позивача, Салюк М.І., , адвокат; від відповідача, Бойчук Д.Л., , адвокат;

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

до про Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» стягнення грошових коштів

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

01 листопада 2019 року до Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (позивач) надійшла позовна заява № 09-1-8/1273 від 01.11.2019 року до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 71 911, 07 за договором оренди нежитлового приміщення № 09-2113/7 від 08.12.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором оренди нежитлового приміщення № 09-2113/7 від 08.12.2015 року, зокрема, в порушення умов вищезазначеного договору відповідач не здійснив зобов`язання щодо сплати орендної плати у встановленому розмірі та строки, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи № 910/15414/19 ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання у справі призначено на 27.11.2019 року.

25.11.2019 року від через відділ діловодства суду від Відповідача надійшов Відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 27.11.2019 року оголошено перерву на 18.12.2019 року.

02.12.2019 року від через відділ діловодства суду від Позивача надійшла Відповідь на відзив.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (Позивач/Орендодавець) та Приватним акціонерним товариством «ВФ Україна» (Відповідач/Орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 09-2113/7 (Договір) відповідно до якого Позивач передав Відповідачу у строкове платне користування частину нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, провулок Шевченка, 10-12/ Софіївська, 9 корпус Б, кімната 223 (далі - Приміщення), загальною площею 2,0 кв.м. (пункт 1.1 Договору).

Також, вказаним пунктом сторони визначили, що план та місце розташування приміщення наведено у Додатку 1 до цього Договору, що є невід`ємною частиною Договору.

Пунктом 1.3 Договору сторони визначили, що орендар (відповідач) буде використовувати приміщення для встановлення телекомунікаційного обладнання мобільного зв`язку та антенно- фідерних пристроїв.

Відповідно до пункту 4.1 Договору орендна плата за користування приміщенням в місяць складає 1 666 грн.67 коп., крім того ПДВ - 333 грн. ЗЗ коп., всього - 2000 грн. 00 коп. (з урахуванням комунальних та інших витрат, пов`язаних з утриманням приміщення).

Пунктом 4.5 Договору сторони встановили, що орендна плата індексується кожні шість місяців на офіційний індекс інфляції, що публікується Державним комітетом статистики України, за попередні шість місяців.

Відповідно до пункту 3.1 Договору сторони погодили, що строк оренди складає 35 (тридцять п`ять) місяців з моменту прийняття приміщення орендарем (позивачем) за актом приймання - передачі приміщення.

03 листопада 2015 року, враховуючи пункт 10.1 Договору між позивачем та відповідачем було укладено Акт приймання - передачі вищезазначеного нежитлового приміщення.

В свою чергу, пунктом 10.1 Договору сторони визначили, що цей Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання Сторонами зобов`язань за цим Договором. Згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України сторони встановили, що умови цього Договору застосовуються до відносин, які виникли між сторонами до укладання цього Договору, а саме з 03 листопада 2015 року.

Відповідно до пункту 2.3 Договору приміщення вважається переданим в оренду з моменту підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання-передачі приміщення.

З врахуванням умов Договору, викладених в пунктах 2.3, 3.1, 10.1 Договору, строк оренди приміщення спливає через 35 місяців, який починає відраховуватися з 03 листопада 2015 року та закінчується 02 жовтня 2018 року.

Статтею 764 ЦК України встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Банк листом № 21-1/1-333 від 31.10.2018, який було направлено на адресу Відповідача 01.11.2018 та отримано ним 02.11.2018, повідомив Орендаря про те, що строк дії Договору оренди сплив 02.10.2018 і зазначив, що після закінчення строку дії Договору оренди Відповідач фактично безпідставно користується нерухомим майном Банку.

Отже, у встановлений ст. 764 ЦК України строк Банк заперечив проти пролонгації Договору оренди. Також у цьому листі Банк вказав на необхідність врегулювання договірних відносин шляхом укладення нового договору оренди та запропонував умови подальшої оренди.

Оскільки Банк не отримав відповіді на лист № 21-1/1-333 від 31.10.2018, то знов 13.03.2019 направив на адресу Відповідача лист № 21-1/1-119 від 13.03.2019 (який було ним отримано 15.03.2019) у якому наголосив на сплив строку Договору оренди 02.10.2018, необхідності або укладення договору на новий строк або звільнення приміщення через один місяць з моменту отримання Орендарем цього повідомлення, тобто 15.04.2019.

Відповідно до пунктів 6.1.та 6.2. Договору оренди передача приміщення Орендодавцю відбувається за актом приймання-передачі, який підписується представниками Сторін і Приміщення вважається фактично переданим саме з моменту підписання такого акту.

24.05.2019 Позивач та Відповідач уклали та підписали Акт приймання-передачі (повернення з оренди) Приміщення.

Однак Орендар не повністю виконав свої зобов`язання зі сплати орендної плати, чим допустив виникнення заборгованості у розмірі 21 694 грн., що не заперечується останнім.

22.11.2019 року, після відкриття провадження у справі Відповідач сплатив на рахунок Позивача грошові кошти у розмірі 21 694 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № та № від 22.11.2019 року та не заперечується Позивачем.

Пунктом 4.2. Договору оренди визначено, що щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця Орендодавець нараховує, а Орендар сплачує орендну плату в розмірі, передбаченому п. 4.1. цього Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктом 4.4. Договору оренди встановлено, що Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату з моменту підписання Акту приймання-передачі Приміщення до моменту підписання Акту приймання-передачі Приміщення (повернення Приміщення з оренди) уповноваженими представниками Сторін згідно з п. 6.1. цього Договору.

Так, Акт приймання-передачі (повернення з оренди) Приміщення Сторони Договору оренди уклали 24.05.2019. Однак Орендар не повністю виконав свої зобов`язання зі сплати орендної плати, чим допустив виникнення заборгованості у розмірі 21 694,00 грн.

Відповідно до п. 4.2. Договору оренди щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця, Орендодавець нараховує, а Орендар сплачує орендну плату в розмірі, передбаченому п. 4.1. цього Договору.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 762 ЦК з наймача справляється плата, за користування майном, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором оренди.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 762 ЦК з наймача справляється плата, за користування майном, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто - неналежне виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України.

Так, ст. 216 ГК України, передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Стаття 551 ЦК України встановлює, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

У частині третій ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 216 ГК України також встановлює, господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин.

Так, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

При цьому, відповідно до частини 2 ст. 216 ГК України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Як встановлено частиною 3 ст. 216 ГК України, господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими:

потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі;

сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі;

у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції.)

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до умов ч. 2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Оскільки Відповідач після припинення дії Договору оренди вчасно не повернув Об`єкт оренди, а продовжив користування Приміщенням, суд дійшов висновку, що

Існують підстави для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Пунктом 5.3.10. Договору оренди визначено обов`язок Орендаря у разі закінчення строку оренди повернути Приміщення Орендодавцю у визначений цим Договором строк.

Відповідно до п. 6.1. Договору оренди, в останній день строку оренди Орендар зобов`язаний звільнити Об`єкт оренди та передати Орендодавцю Об`єкт оренди за актом приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками Сторін.

Приміщення вважається фактично переданим Орендодавцю з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі (п. 6.2. Договору оренди).

Тобто, в останній день строку оренди, а саме 02.10.2018 Орендар був зобов`язаний звільнити Об`єкт оренди, підготувати Акт приймання-передачі (повернення) Об`єкта оренди та передати Орендодавцю Об`єкт оренди.

Але акт приймання-передачі (повернення) був підписаний Сторонами Договору оренди лише 24.05.2019 року.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а саме стягненню з Відповідача на користь Позивача грошових коштів, а саме пені - 3 829,03 грн. (три тисячі вісімсот двадцять дев`ять грн. 03 коп.), інфляційних втрат - 522,58 грн. (п`ятсот двадцять дві грн. 58 коп.), 3% річних - 491,69 грн. (чотириста дев`яносто одна грн. 69 коп.), неустойку у розмірі 43 522,52 грн. (сорок три тисячі п`ятсот двадцять дві грн. 52 коп.) відповідно до самостійно здійсненого розрахунку штрафних санкцій судом.

Враховуючи той факт, що основну заборгованість Відповідачем було погашено після звернення позивача до суду, судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 1 921 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» суми основного боргу у розмірі 21 694 грн. (двадцять одна тисяча шістсот дев`яносто чотири грн.)

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (01001, м. Київ, пров. Шевченка, 12, ) грошові кошти, а саме пеню - 3 829,03 грн. (три тисячі вісімсот двадцять дев`ять грн. 03 коп.), інфляційні втрати - 522,58 грн. (п`ятсот двадцять дві грн. 58 коп.), 3% річних - 491,69 грн. (чотириста дев`яносто одна грн. 69 коп.), неустойку у розмірі 43 522,52 грн. (сорок три тисячі п`ятсот двадцять дві грн. 52 коп.) та судовий збір у розмірі 1 921 грн. (тисяча дев`ятсот двадцять одна грн.).

4. В решті позовних вимог - відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.01.2020 р.

Суддя М.В. Данилова