ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.12.2019 м. Івано-ФранківськСправа № 909/845/19

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Матуляк П. Я. , секретар судового засідання Юрчак С. Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Шрамко Марії Степанівни

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Кінаша Віталія Івановича

про зобов"язання не чинити перешкоди в користуванні майном

за участю:

від позивача: Шевченко К.Т.

від відповідача: Кінаш В.І., Галущак Л.О.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Шрамко Марія Степанівна звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Кінаша Віталія Івановича про зобов"язання не чинити перешкоди в користуванні майном, а саме приміщенням площею 7,7 кв.м, що знаходиться у торговому павільйоні №147 по вул.Б.Хмельницького в м.Калуш шляхом звільнення вказаного приміщення від сторонніх осіб, надавши безперешкодний доступ фізичній особі-підприємцю Шрамко Марії Степанівні до вказаного приміщення на час дії договору оренди від 01.01.13.

Ухвалою суду від 14.08.19 зазначену позовну заяву залишено без руху та постановлено фізичній особі-підприємцю Шрамко Марії Степанівні не пізніше десяти днів з дня вручення цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви, а саме надати суду долучені до позовної заяви документи в належним чином засвідчених копіях.

27.08.19 за вх.14673/19 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, відтак ухвалою суду від 28.08.19 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 01.10.19.

За наслідками підготовчого засідання 01.10.19 та 05.11.19 підготовче засідання відкладено відповідно на 05.11.19 та 14.11.19.

Ухвалою суду від 14.11.19 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.12.19.

В судовому засіданні 10.12.19 оголошувалася перерва до 24.12.19.

В судовому засіданні відповідач заявив усне клопотання про долучення до матеріалів справи технічних паспортів на спірне приміщення, у тому числі технічний паспорт, який виготовлено станом на 02.11.19, мотивуючи неможливість його подання одночасно із відзивом тим, що цей технічний паспорт виготовлено станом на 02.11.19, відтак на момент подання відзиву (04.11.19) цей техпаспорт у відповідача був відсутній. Звернув увагу, що у відзиві відповідач зазначав про те, що представить цей техпаспорт в судове засідання.

За змістом ст.80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В контексті наведеного суд вважає обгрунтованими твердження відповідача про неможливість подання вищезазначеного доказу у вказаний строк з причин, що не залежали

від відповідача, та долучає копію технічного паспорта, виготовленого станом на 02.11.19, до матеріалів справи. У долученні інших технічних паспортів судом відмовлено, оскільки відповідач не обґрунтував неможливість їх подання у встановлений ст.80 ГПК України строк та причини, з яких ці докази не подано раніше.

24.12.19 розгляд справи по суті завершено; суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 01.01.13 між фізичною особою-підприємцем Тенюх О.В. (по договору - орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Шрамко Марією Степанівною (по договору - орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого позивач використовує нежитлове приміщення площею 7, 7 кв.м частини павільйону №147 у м.Калуш, вул. Б.Хмельницького. Зазначає, що чинність вказаного договору для відповідача підтверджено висновками Верховного Суду у постанові від 12.03.19 у справі №909/367/18. Звертає увагу, що 22.08.17 між фізичною особою - підприємцем Кінашем В.І. (відповідач у даній справі) та Тенюх Оксаною Володимирівною укладено Договір купівлі-продажу, згідно якого відповідачем по справі придбано торговий павільйон №147 площею 133,8 кв.м з терасою, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м.Калуш, вул. Б.Хмельницького. Вказує на те, що відповідач перешкоджав позивачу використовувати орендоване приміщення, а з 16.07.18 повністю позбавив позивача можливості доступу до орендованого приміщення, про що позивач повідомляв Калуське ВП ГУНП в Івано-Франківській області. Звертає увагу, що спірне приміщення передано відповідачем третім особам. Позовні вимоги обґрунтовує приписами ст.283 Господарського та ст.15, 16, 525, 629, 631,759 Цивільного кодексів України.

Позиція відповідача.

Проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві б/н від 04.11.19 (вх.№19202/19 від 04.11.19). Зокрема, зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 22.08.17 йому не було відомо про те, що позивач орендує частину торгового павільйону на підставі договору оренди від 01.01.13. Вказує на те, що після придбання у власність торгового павільйону звертався до осіб, які це приміщення займали, із пропозицією укласти нові договори оренди. Посилаючись на договори оренди, копії яких ним долучено до відзиву, зазначає, що усі підприємці, які займали це приміщення, переуклали з відповідачем нові договори оренди, крім позивача. Звертає увагу, що на його звернення до позивача щодо надання договору останній відмовився його представити, відтак відповідач звернувся до Калуського ВП ГУНП з метою встановлення особи та підстав зайняття спірного приміщення, що підтверджується висновком Калуського ВП ГУНП від 05.04.18. Зазначає, що у договорі оренди нежитлового приміщення від 01.01.13 не зазначено однієї із його істотних умов, а саме площі приміщення, а також відсутній акт приймання-передачі цього приміщення в оренду позивачеві. Стверджує, що у приміщенні торгового павільйону відсутнє приміщення площею 7,7 кв.м, на підтвердження чого подав суду оригінал (для огляду в судовому засіданні) та копію (для долучення до матеріалів справи) технічного паспорта, який виготовлено станом на 02.11.19. Спростовуючи твердження позивача про відмову надати відповідачу договір оренди у зв"язку з тим, що позивачу не було відомо про зміну власника приміщення, з посиланням на відзив позивача на апеляційну скаргу від 20.09.18 по справі №909/360/18 вказав на те, що станом на березень 2018 року позивачу було достовірно відомо про зміну власника. Зауважив, що твердження позивача про направлення відповідачу вимог щодо надання позивачу можливості користування орендованим приміщенням спростовується долученими відповідачем до відзиву витягами з офіційного сайту ДП"Укрпошта", з яких вбачається, що відправлення №261 вручено відправнику, а №747 - вручено за довіреністю, тоді як, за твердженням відповідача, він нікого не уповноважував на отримання своєї кореспонденції. Додатково зазначив, що не відповідає дійсності і твердження позивача про те, що приміщення, яке є предметом договору оренди від 01.01.13, використовується іншою особою під вивіскою "М"ясо-ковбаси", оскільки площа зазначеного магазину становить 24,7 кв.м. Крім того, звернув увагу на те, оскільки згідно ст.283 Господарського кодексу України позивачу передано в оренду індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, то це повинно бути відображено у договорі. В обґрунтування заперечень проти позову посилався на ст.139, 321, 387, 628, 760 Цивільного та ст. 179, 283, 284 Господарського кодексів України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

01 січня 2013 року між фізичною особою-підприємцем Тенюх О.В. (по договору - орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Шрамко Марією Степанівною (по договору - орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення частини павільйону №147, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м.Калуш, вул. Б.Хмельницького.

Даний договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Відповідно до п.7.1 вказаного договору термін його дії складає 2 роки 5 місяців і закінчується 31.05.15.

Згідно п.7.2. договору встановлено, що якщо в місячний термін до закінчення строку договору жодна сторона не звернулась одна до одної про його розірвання, він автоматично продовжується на той же термін.

З матеріалів справи вбачається, що термін вищезазначеного договору було продовжено на той же термін (до 31.10.18).

22 серпня 2017 року між Фізичною особою- підприємцем Кінашем В.І.(відповідач у даній справі) та Тенюх Оксаною Володимирівною укладено Договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан Ольгою Михайлівною, реєстровий №702, згідно якого відповідачем по справі придбано торговий павільйон №147 площею 133,8 кв.м з терасою, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м.Калуш, вул. Б.Хмельницького.

Верховним Судом у справі №909/367/18 (постанова від 12.03.19) на підставі технічного паспорта станом на 19.09.17 встановлено той факт, що відповідач у даній справі є власником вищезазначеного торгового павільйону загальною площею 133,8 кв.м, який складається з приміщень площею 26,6, 6,3, 23,4, 40, 24,3, 7,7, 2,3, 1,6, 1,6 кв.м. Крім того, Верховним Судом також встановлено, що за договорами оренди нежитлових приміщень №№1, 2, 3, 4 відповідачем у даній справі передано в оренду фізичним особам-підприємцям Подільській Н.Є., Глухенко В.В., Лутчин І.І. та Ковальовій Л.П. приміщення площею 26,6, 6,3, 23,4 та 24,3 кв.м.

Згідно ст.75 ГПК України зазначений факт не потребує доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача в судовому засіданні, відповідач перешкоджав позивачу використовувати орендоване приміщення, а з 16.07.18 повністю позбавив позивача можливості доступу до орендованого приміщення площею 7,7 кв.м.

02.04.19 та 24.04.19 позивачем направлено відповідачу вимоги щодо надання позивачу можливості користування орендованим приміщенням. Факт направлення вимог відповдіачу підтверджується наявними в матеріалах справи описами вкладення, накладними та фіскальними чеками.

Водночас, відповідачем в судовому засіданні подано суду технічний паспорт станом на 02.11.19, з якого вбачається відсутність у приміщенні торгового павільйону (громадського будинку з господарськими будівлями) приміщення площею 7,7 кв.м.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

В силу ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов"язковим для виконання сторонами (ст.ст. 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України).

Згідно із приписами ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Вказані положення кореспондуються із положеннями ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч. 1 ст. 283 ГК України). Наведена правова норма кореспондується зі ст. 759 ЦК України, згідно якої наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно в користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно зі ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.763 ЦК України Договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Правові наслідки продовження користування майном визначені ст. 764 ЦКУ, зокрема його частиною 1 встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Як підтверджується матеріалами справи, договір оренди нежитлового приміщення від 01 січня 2013 року пролонгований та діє на теперішній час, не зважаючи на зміну власника приміщення.

Згідно зі статтею 193 ГК України, зміст якої кореспондується з вимогами положень статей 525, 526 ЦК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами статей 193 Господарського та 526 Цивільного кодексів України встановлено, що суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (Верховний Суд України, "Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України").

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні майном, орендованим позивачем за Договором від 01.01.13.

З матеріалів справи вбачається, що власником спірного приміщення є відповідач, тоді як позивач є орендарем відповідно до умов договору від 01.01.13.

Згідно ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ч1.ст.386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

При цьому, відповідно до ст.396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Таким чином, і права власника, і права орендаря підлягають рівному захисту.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.73 Господарського процесуального Кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст.79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Із приписів вищенаведених правових норм випливає, що позивач, звернувшись до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, зобов`язаний довести наявність або відсутність факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що пов`язані з його особою.

У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець Шрамко Марія Степанівна звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Кінаша Віталія Івановича про зобов"язання не чинити перешкоди в користуванні майном, а саме приміщенням площею 7,7 кв.м, що знаходиться у торговому павільйоні №147 по вул.Б.Хмельницького в м.Калуш шляхом звільнення вказаного приміщення від сторонніх осіб, надавши безперешкодний доступ фізичній особі-підприємцю Шрамко Марії Степанівні до вказаного приміщення на час дії договору оренди від 01.01.13.

Позивачем не подано суду належних та допустимих доказів та не доведено суду, що площа приміщення, переданого в оренду на умовах вищезазначеного договору, становить 7,7 кв.м, оскільки у договорі площа приміщення не зазначена. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 12.03.19 у справі №909/367/18 судом відхиляються, оскільки у зазначені постанові площі орендованого позивачем приміщення не зазначено.

Крім того, не підтвердив позивач жодними належними та допустимими доказами того, що відповідач створює перешкоди позивачу у користуванні спірним приміщенням та надав це приміщення у користування третім особам. Витяг є Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 0001051), поданий позивачем, не є належним доказом створення відповідачем перешкод у користуванні позивачем спірним приміщенням у розумінні ст.76 ГПК України, оскільки у ньому не міститься відомостей про обставини, на які посилається позивач.

Водночас, на підставі технічного паспорта приміщення станом на 02.11.19 судом встановлено відсутність приміщення площею 7,7 у торговому павільйоні, власником якого є відповідач.

Висновок суду.

Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини 1 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Водночас, як зазначає Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.02.2009 у справі "Олюджіч проти Хорватії", навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення. Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 у справі "Мала проти України", від 07.10.2010 у справі "Богатова проти України"). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 у справі "Мала проти України"). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення Європейського суду з прав людини від 27.09.2001 у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

За приписом статей 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

В контексті наведеного, з огляду на відсутність у торговому павільйоні приміщення площею 7,7 кв.м, недоведеність позивачем факту передачі йому в оренду приміщення саме площею 7,7 кв.м згідно договору оренди від 01.01.13 та перешкоджання відповідачем позивачу у користуванні орендованим приміщенням, позов задоволенню не підлягає. При цьому, суд приймає до уваги, що у справі "Серявін та інші проти України", Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип пов"язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Судові витрати.

Щодо судових витрат, суд виходить з того, що згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

В контексті наведеного, з огляду на відмову в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 55, 124, 129, 129-1 Конституції України, статтями 73-79, 86, 126-129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити в позові фізичної особи-підприємця Шрамко Марії Степанівни до фізичної особи-підприємця Кінаша Віталія Івановича про зобов"язання не чинити перешкоди в користуванні майном.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.01.2020

Суддя Матуляк П. Я.