РІШЕННЯ

Іменем України

28 грудня 2019 року м. Чернігівсправа № 927/926/19
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у порядку спрощеного позовного провадження

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю Строй Центр,

, вул. Роменська, 1, м. Бахмач, Чернігівська область, 16500

Відповідач: Дочірнє підприємство «Коропський сирзавод» Товариства з обмеженою відповідальністю СиЛ,

, вул. Дачна, 25, смт. Короп, Чернігівська область, 16200

Предмет спору: про стягнення 60 025,72 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

не викликались,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Строй Центр» звернулось до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Коропський сирзавод» Товариства з обмеженою відповідальністю «СиЛ», у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 60 025,72 грн, з яких 42 254,72 грн заборгованості за поставлені нафтопродукти, 4 316,83 грн пені, 390,49 грн - 3% річних та 13 063,68 грн штрафу.

Дії суду, пов`язані з розглядом справи.

Ухвалою суду від 18.11.2019 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не надходило.

Також ухвалою від 18.11.2019 встановлено сторонам строки для подання заяв по суті.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 18.11.2019, направлена на адресу відповідача, вказану у позовній заяві, повернулась неврученою на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення».

29.11.2019 суд повторно направив ухвалу про відкриття провадження у справі від 18.11.2019 на адресу відповідача, яка була ним отримана 03.12.2019, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.

Отже, відповідач був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі та встановлення йому строку для подання відзиву.

04.12.2019 від позивача надійшла заява про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар у розмірі 5000,00 грн у зв`язку зі сплатою відповідачем заборгованості у розмірі 5000,00 грн. У вказаній заяві позивач на підставі ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України та п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» просить вирішити питання про повернення судового збору з Державного бюджету України, що був сплачений згідно з платіжним дорученням №8130 від 06.11.2019. До заяви додана копія виписки з банку про перерахування 15.11.2019 відповідачем позивачу коштів у розмірі 5000,00 грн.

Суд прийняв вказану заяву до розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки нафтопродуктів №43 від 17.01.2018.

Відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень у встановлений строк суду не надходило.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки відповідач не подав відзив у встановлений судом строк, справа вирішується за наявними у ній матеріалами.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

17.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Строй Центр» (далі - Постачальник) та Дочірнім підприємством «Коропський сирзавод» Товариства з обмеженою відповідальністю «СиЛ» (далі - Покупець) укладено договір поставки нафтопродуктів №43 (далі Договір) (а.с. 13-18).

Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язується у відповідності із замовленням передавати партіями у власність Покупцю нафтопродукти (далі Товар), а Покупець зобов`язується приймати нафтопродукти та своєчасно здійснювати їх оплату на умовах даного Договору та Додаткових угод до нього.

Істотними умовами цього Договору є кількість, асортимент, ціна (вартість) та умови поставки Товару, які узгоджуються сторонами шляхом укладання (підписання) письмових Додатків до цього Договору по кожній окремій товарній поставці (товарній партії) Продукції в рамках цього Договору. Додатки (додаткові угоди) до цього Договору становлять його невід`ємну частину з моменту підписання їх уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 3.1, 3.2 Договору Покупець зобов`язується оплатити Товар згідно з умовами, визначеними в Додаткових угодах до даного Договору. Оплата здійснюється на підставі виставленого Постачальником рахунку, якщо інше не передбачено в Додаткових угодах до цього Договору. У випадку неотримання від Постачальника рахунку оплата проводиться протягом 2 банківських днів за реквізитами, вказаними у Договорі.

Відповідальність сторін визначена у розділі 6 Договору.

Так, відповідно до п. 6.4 Договору у випадку порушення Покупцем термінів здійснення взаєморозрахунків, передбачених п. 3.1 Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується на весь період прострочення по день проведення розрахунків відповідно до умов Договору, без обмеження шестимісячним або іншим строком нарахування та стягнення пені, визначеного чинним законодавством України.

У випадку, якщо термін прострочення Покупцем проведення взаєморозрахунків перевищує 15 календарних днів, Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику штраф у розмірі 25% від суми заборгованості не пізніше 20 календарних днів після дати прострочення проведення таких розрахунків (п. 6.5 Договору).

Згідно з п. 9.4 Договору даний Договір набирає чинності з моменту його укладення (тобто з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін) та діє протягом одного року, але в будь-якому разі до моменту повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

У п. 9.5 Договору сторони погодили, якщо жодна із сторін в 30-ти денний термін до закінчення дії цього Договору не заявить про намір його припинити або змінити, строк цього Договору автоматично продовжується на той самий термін (строк) та на тих умовах, які були передбачені цим Договором.

Письмових повідомлень сторін про припинення дії Договору матеріали справи не містять, а отже Договір є пролонгованим на той самий строк.

Доказів розірвання або визнання недійсним Договору в судовому порядку матеріали справи також не містять.

22.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Строй Центр» (далі - Постачальник) та Дочірнім підприємством «Коропський сирзавод» Товариства з обмеженою відповідальністю «СиЛ» (далі - Покупець) укладено додаткову угоду №6 до Договору (далі Додаткова угода) (а.с. 19), відповідно до п. 1 якої Постачальник зобов`язується передати у власність, а Покупець оплатити та прийняти нафтопродукти: паливо дизельне ДП-Л-Євро5-ВО у кількості 4860,0 л, за ціною 17,92 грн за літр без ПДВ, на загальну суму 104509,44 грн з ПДВ.

Згідно з п. 2-5 Додаткової угоди пункт відвантаження: Склад Нафтобаза, м. Бахмач, вул. Роменська, 1 (п. 2); пункт розвантаження: 16200, Чернігівська область, смт. Короп, вул. Дачна, 25 (п. 3), умови оплати: оплата 50% - 23.07.2019; 50% - до 31.07.2019 (п. 4); відвантаження: доставка автотранспортом Постачальника 23.07.2019.

Позивач виставив відповідачу рахунок №Ц1254 від 22.07.2019 на оплату палива дизельного ДП-Л-Євро5-ВО, у кількості 4860,0 л, на загальну суму 104 509,44 грн з ПДВ (а.с. 20).

Відповідно до товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №000001171 від 23.07.2019, видаткової накладної №Ц1367 від 23.07.2019 та довіреності №211 від 22.07.2019 позивач поставив, а відповідач отримав паливо дизельне ДП-Л-Євро5-ВО, у кількості 4860,0 л, на загальну суму 104 509,44 грн з ПДВ (а.с. 21-24).

Згідно з випискою АТ «Райффайзен Банк Аваль» з рахунку ТОВ «Строй Центр», відповідач перерахував позивачу 23.07.2019 кошти у розмірі 52 254,72 грн з призначенням платежу: «за паливо дизельне по рах. №1254 від 22.07.2019» та 01.10.2019 кошти у розмірі 10 000,00 грн з призначенням платежу: «за дизпаливо по рах. №1038 від 25.06.2019» (а.с. 25).

Позивач здійснив зарахування сплачених відповідачем коштів у загальному розмірі 62 254,72 грн у рахунок погашення заборгованості за поставкою, здійсненою відповідно до Додаткової угоди №6, та просить стягнути з відповідача кошти за поставлений товар у розмірі 42 254,72 грн.

15.11.2019, тобто після подання позивачем позову до суду, але до відкриття провадження у справі, відповідач сплатив позивачу кошти у розмірі 5000,00 грн з призначенням платежу: «за дизпаливо по 1254 від 22.07.2019», на підтвердження чого позивач надав копію виписки банку з рахунку.

Оцінка суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Щодо заявленої до стягнення суми основної заборгованості.

На оплату палива дизельного ДП-Л-Євро5-ВО, яке ТОВ «Строй Центр» зобов`язалось поставити ДП «Коропський сирзавод» ТОВ «СиЛ» відповідно до укладеної між сторонами Додаткової угоди №6 у кількості 4860,0 л, позивач виставив відповідачу рахунок №Ц1254 від 22.07.2019 на суму 104 509,44 грн.

За умовами Додаткової угоди №6 відповідач повинен був сплатити позивачу кошти за це дизельне паливо наступним чином: 50% - 23.07.2019, 50% - до 31.07.2019.

23.07.2019 відповідач перерахував позивачу кошти у розмірі 52 254,72 грн з призначенням платежу: «за паливо дизельне по рах. №1254 від 22.07.2019», що підтверджується випискою АТ «Райффайзен Банк Аваль» з рахунку ТОВ «Строй Центр».

У вказаній виписці АТ «Райффайзен Банк Аваль» міститься також інформація про сплату відповідачем 01.10.2019 позивачу коштів у розмірі 10 000,00 грн з призначенням платежу: «за дизпаливо по рах. №1038 від 25.06.2019», які позивач зарахував у рахунок погашення заборгованості за поставкою, здійсненою відповідно умов до Додаткової угоди №6.

Тобто позивач здійснив зарахування коштів, сплачених відповідачем за іншим рахунком - №1038 від 25.06.2019, а не за рахунком №Ц1254 від 22.07.2019, який був виставлений відповідачу на оплату коштів за спірною поставкою.

Оскільки рахунок №1038 виписаний 25.06.2019, тобто ще до укладення Додаткової угоди №6 (22.07.2019), слід дійти висновку, що кошти у розмірі 10 000,00 грн сплачені за іншою, ніж спірна, поставкою.

Проте ані рахунку №1038 від 25.06.2019, ані жодних обґрунтувань щодо підстав зарахування коштів у розмірі 10 000,00 грн в рахунок сплати заборгованості саме за спірною поставкою позивач суду не надав, а відтак суд доходить висновку, що позивач не довів обставин сплати відповідачем коштів у розмірі 10 000,00 грн саме за поставкою, здійсненою відповідно умов до Додаткової угоди №6.

Таким чином, заборгованість відповідача за поставлений згідно з Додатковою угодою №6 товар підтверджується належними та достатніми доказами на суму 52254,72 грн.

Разом з тим, за приписами ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин суд вважає, що заявлення до стягнення коштів за цю поставку лише у розмірі 42 254,72 грн є правом позивача відповідно до приписів ст. 14 ГПК України.

Водночас відповідно до приписів ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Крім того, після подання позивачем позову до суду, але до відкриття провадження у справі, 15.11.2019, відповідач сплатив позивачу кошти у розмірі 5000,00 грн з призначенням платежу: «за дизпаливо по 1254 від 22.07.2019».

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Предметом даного спору є заборгованість за договором поставки нафтопродуктів №43 від 17.01.2018 та Додатковою угодою №6, щодо якої виник спір.

Оскільки розгляд справи розпочинається лише з відкриття провадження у справі, а не з часу направлення позову до суду, юридичне значення для визначення відсутності спору у призмі ст. 231 Господарського процесуального кодексу України має саме момент постановлення ухвали про відкриття провадження, а не період між надсиланням позовної заяви і відкриттям провадження у справі.

З огляду на те, що відповідач кошти у розмірі 5000,00 грн сплатив до відкриття провадження у справі, суд доходить висновку, що в частині стягнення з відповідача цих коштів суд не може закрити провадження, а лише відмовити у позові.

Відтак, заява позивача про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар у розмірі 5000,00 грн та повернення судового збору задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач у порушення ст. 525, 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України взятих на себе зобов`язань не виконав та не сплатив у повному обсязі кошти за отриманий ним товар у визначений Додатковою угодою №6 термін, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений Товар підлягають частковому задоволенню у розмірі 37 254,72 грн.

Щодо заявлених до стягнення пені, 3% річних та штрафу.

Позивач також просить стягнути з відповідача 4 316,83 грн пені, 390,49 грн - 3% річних та 13 063,68 грн штрафу.

Як вбачається з наданого розрахунку, пеня та 3% річних нараховані позивачем за період з 01.08.2019 по 30.09.2019 на суму заборгованості у розмірі 52 254,72 грн та за період з 01.10.2019 по 06.11.2019 на суму заборгованості у розмірі 42 254,72 грн; штраф нарахований позивачем у розмірі 25% від суми заборгованості у розмірі 52 254,72 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).

Сторони у Договорі передбачили господарсько-правову відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу.

Так, відповідно до п. 6.4 Договору у випадку порушення Покупцем термінів здійснення взаєморозрахунків, передбачених п. 3.1 Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

У випадку, якщо термін прострочення Покупцем проведення взаєморозрахунків перевищує 15 календарних днів, Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику штраф у розмірі 25% від суми заборгованості не пізніше 20 календарних днів після дати прострочення проведення таких розрахунків (п. 6.5 Договору).

Суд, здійснивши перевірку розрахунку пені, 3% річних та штрафу, з урахуванням визначеного позивачем періоду та сум, на які здійснено такі нарахування, дійшов висновку про правильне їх нарахування, а отже позовні вимоги в частині стягнення 4 316,83 грн пені, 390,49 грн - 3% річних та 13 063,68 грн штрафу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд вважає, що судові витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на відповідача.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Коропський сирзавод» Товариства з обмеженою відповідальністю СиЛ (, вул. Дачна, 25, смт. Короп, Чернігівська область, 16200) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй Центр» (, вул. Роменська, 1, м. Бахмач, Чернігівська область, 16500) 37254,72 грн заборгованості за поставлений товар, 4 316,83 грн пені, 390,49 грн - 3% річних, 13 063,68 грн штрафу та 1921,00 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду, з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, у строки, визначені ст. 256 цього Кодексу.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.В. Шморгун