РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.12.2019Справа № 910/8320/19

Суддя Господарського суду міста Києва Стасюк С.В., за участю секретаря судового засідання Цубери Ю.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання поруки припиненою

Представники учасників справи:

від позивача: Кудрявцев О.М. (довіреність № КВ 433956 від 20.06.2019);

від відповідача: Бригинець А.А. (довіреність № 6839-К-Н-О від 06.11.2019).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач) про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що порука за Договором поруки від 17.02.2011 №Г100Г/С-3 припинилась, оскільки відповідачем не було пред`явлено судового позову про стягнення заборгованості за Кредитним договором від 17.02.2011 №Г100Г/С на підставі Договору поруки від 17.02.2011 №Г100Г/С-3 до 16.08.2012, що є шестимісячним строком з дня настання обов`язку з повернення кредитних коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 року відкрито провадження у справі № 910/8320/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи призначено на 18.07.2019.

У судовому засіданні 18.07.2019 оголошено перерву до 08.08.2019.

24.07.2019 до Господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що порука є чинною, оскільки п. 11 Договору поруки сторони встановили, що цей договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

30.07.2019 до Господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив. Позивач зазначив, що умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1. ст. 252 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні 08.08.2019 оголошено перерву до 03.09.2019.

23.08.2019 до Господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі. Подане клопотання мотивовано тим, що спір у справі не є підвідомчим для розгляду в порядку господарського судочинства.

23.08.2019 до Господарського суду міста Києва представником позивача подано додаткові пояснення.

У судовому засіданні 03.09.2019 винесено ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.10.2019.

01.10.2019 до Господарського суду міста Києва представником позивача подано додаткові пояснення.

У судовому засіданні 03.10.2019 оголошено перерву до 31.10.2019.

Розглянувши у судовому засіданні 31.10.2019 клопотання позивача про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Тобто, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці, у яких суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Така юрисдикція визначається, враховуючи суб`єктний склад основного зобов`язання.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 13.03.2018р. у справі № 415/2542/15-ц та від 02.10.2018 у справі № 910/1733/18.

У зв`язку із викладеним, клопотання представника позивача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні 31.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 26.11.2019.

У судовому засіданні 26.11.2019 оголошено перерву до 12.12.2019.

У судовому засіданні 12.12.2019 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.12.2019 проти позову заперечив.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

17.02.2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гофра України» (позичальник) було укладено Кредитний договір №Г100Г/С (далі - Кредитний договір).

На підставі Кредитного договору ліміт кредиту складає 47 251 102,00 грн., вид кредиту - строковий кредит (пункт А.1. Кредитного договору).

Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору, банк зобов`язується відкрити для обслуговування кредиту рахунки, зазначені в п. А.4 та перерахувати згідно вимоги позичальника, без додаткового узгодження сторін, грошові кошти для відшкодування витрат по реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в розмірі, зазначеному в п. 1.1 даного договору з призначенням платежу «відшкодування витрат по реєстрації обтяжень рухомого майна».

Строк виконання зобов`язань (термін повернення кредиту) зазначено в пункті А.3. Кредитного договору - 16.02.2012 року.

Згідно п. 6.1. Кредитного договору, він вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє частині перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) 17.02.2011 було укладено Договір поруки № Г100Г/С-3 (далі - Договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Гофра України» (далі - боржник) ним своїх обов`язків за Кредитним договором від 17.02.2011 року №Г100Г/С (далі - Кредитний договір), згідно якому кредитор надав боржнику кредит в сумі 47 251 102,00 гривень, а божник зобов`язаний: повернути кредит в строк 16.02.2012 року згідно графіку погашення кредиту, сплачувати за його користування 18 % річних в дату сплати процентів, якою є 04 число кожного поточного місяця, починаючи з дати укладання кредитного договору, а у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати 36 % річних в дату сплати процентів, зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у Кредитному договорі. Якщо під час виконання кредитного договору зобов`язання боржника, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за Кредитним договором в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібні.

Згідно п. 11. Договору поруки, останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором.

У п. 12. Договору поруки сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 5 років.

Як зазначає позивач, у зв`язку з тим, що банк протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не звернувся до поручителя, порука є припиненою з урахуванням приписів ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Отже, спір між сторонами у справі виник з приводу наявності (відсутності) підстав для визнання поруки припиненою за Договором поруки від 17.02.2011 року №Г100Г/С-3.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Як передбачено ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина 2 статті 554 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 559 Цивільного кодексу України, припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Так, згідно з частиною 4 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Відповідно до частини 1 статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 Цивільного кодексу України).

При цьому, регулюючи правовідносини з припинення поруки, у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина 4 статті 559 Цивільного кодексу України (тут і надалі у редакції чинні на момент існування спірних правовідносин) передбачає такі випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя.

При цьому, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності не застосовується, тому що право кредитора на пред`явлення вимоги до поручителя та обов`язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов`язання припинилися.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

У зв`язку із викладеним суд вважає, що умова договору поруки (пункт 12) про те, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом у 5 років, не є встановленим сторонами строком поруки.

Отже, судом встановлено, що укладеним між відповідачем та позивачем Договором поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється.

При цьому, суд вважає, що умова договору поруки (пункт 11) про його дію до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 Цивільного кодексу України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань. Застосоване в другому реченні частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України, слід дійти висновку про те, що вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинна бути пред`явлена в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14, від 17.02.2016 у справі № 6-1844цс15)

Як було встановлено судом, строк виконання зобов`язань (термін повернення кредиту) зазначено в пункті А.3. Кредитного договору - 16.02.2012 року.

За таких обставин, банк отримав право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи зі спливу вказаного строку, тобто з 17.02.2012, та протягом наступних шести місяців, тобто до 16.08.2012.

Однак, матеріали справи не містять доказів звернення відповідача з судовим позовом до позивача про стягнення заборгованості за Кредитним договором на підставі Договору поруки.

З огляду на викладене та зважаючи на встановлені обставин у справі, суд вважає, що відповідачем у справі був пропущений строк, передбачений ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України для реалізації свого права на поруку, а тому дійшов висновку, що порука у спірних правовідносинах є припиненою.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд зазначає, що частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Судом враховано, що звернення позивача до суду з позовом про визнання поруки припиненою зумовлено наявністю порушеного права позивача, в зв`язку з існуванням оспорюваного договору поруки.

Так, позивач зазначив, що займається підприємницькою діяльністю та звертається до фінансових і кредитних установ, користується різноманітними банківськими послугами.

В той же час, відповідно до довідки Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" станом на 01.10.2019 позивач зазначений як боржник за Договором поруки. У зв`язку із цим банківські установи при зверненні позивача за отриманням кредитних та інших банківськими послуг відмовляють йому, посилаючись на наявність у нього значної заборгованості за договором поруки перед Акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк".

Викладене свідчить про наявність у позивача суб`єктивного порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що порука у спірних правовідносинах за Договором поруки від 17.02.2011 року № Г100Г/С-3 є припиненою, а відтак позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання поруки припиненою - задовольнити повністю.

2.Визнати поруку ОСОБА_1 за Договором поруки № Г100Г/С-3, укладеного 17.02.2011 між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 , такою, що припинена.

3.Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д, ідентифікаційний код 14360570) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення, відповідно до ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п. 17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 08.01.2020

Суддя С. В. Стасюк