РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.11.2019Справа № 910/1027/19

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., за участі секретаря судового засідання Рєпкіної Ю. Є., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат"

до Національного банку України

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

про визнання договору недійсним,

Представники учасників процесу згідно протоколу від 13.11.2019,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - позивач, Комбінат) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ) про визнання недійсним з моменту укладення Договору застави № 34 від 24.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованого 24.03.2009 в реєстрі за № 642.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що спірний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, в тому числі статей 203, 215 Цивільного кодексу України та Закону України "Про заставу".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2019 відкрито провадження у справі № 910/1027/19 для розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 20.02.2019.

18.02.2019 через канцелярію суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (далі - третя особа, Банк).

20.02.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2019 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", підготовче судове засідання відкладено на 14.03.2019.

11.03.2019 через канцелярію суду від третьої особи надійшли письмові пояснення щодо позову разом із заявою про залишення позовної заяви без розгляду.

14.03.2019 третьою особою подано до відділу документообігу суду додаткові письмові пояснення до заяви про залишення позовної заяви без розгляду, а також позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.

За результатами підготовчого засідання 14.03.2019 судом було відкладено розгляд заяви третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду до встановлення фактичних обставин по справі та відкладено підготовче засідання на 27.03.2019.

Ухвалою від 27.03.2019 суд залишив позовну заяву Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" до Національного банку України за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про визнання недійсним Договору застави № 34 від 24.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованого 24.03.2009 в реєстрі за № 642 без розгляду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 28.08.2019 касаційну скаргу позивача у справі задоволено. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 скасовано, справу передано на розгляд Господарського суду міста Києва.

Ухвалою від 16.09.2019 учасників судового процесу повідомлено про призначення справи до розгляду на 02.10.2019.

02.10.2019 представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю уповноваженого представника позивача у судовому засіданні в Північному апеляційному господарському суді.

За результатами засідання 02.10.2019 судом було постановлено ухвалу продовження підготовчого провадження у справі на 30 днів до 23.10.2019 (включно) та відкладено підготовче засідання на 23.10.2019.

У підготовче засідання 23.10.2019 прибули представники відповідача та третьої особи та надали пояснення.

Позивач представників у судове засідання не направив, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджено наявним в матеріалах справи рекомендованого поштового повідомлення про вручення поштового відправлення № 329 з якого вбачається, що ухвала суду від 02.10.2019 була отримана уповноваженим представником позивача 16.10.2019.

Представники відповідача та третьої особи звернули увагу суду на зловживання позивачем своїми процесуальними правами та вияв відвертої неповаги до суду та інших учасників судового процесу зі сторони позивача.

Будь-яких інших заяв чи клопотань учасниками процесу не заявлено.

За наслідками судового засідання 23.10.2019 судом була постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті в судовому засіданні 13.11.2019.

11.11.2019 до суду була подана заява позивача про залишення позовної заяви без розгляду.

У призначене судове засідання 13.11.2019 позивач не направив свого представника, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представники відповідача та третьої особи просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві та письмових поясненнях.

У свою чергу, судом було розглянуте клопотання позивача про залишення позову без розгляду та залишене вказане клопотання без розгляду з огляду на наступне.

Так, суд залишає позов без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 226 ГПК України, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Разом з цим, за приписами частини 1 статті 185 ГПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (частина 2 вказаної статті).

Таким чином, підготовче провадження закінчується закриттям підготовчого засідання, а розгляд справи по суті розпочинається із закриттям підготовчого засідання.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 23.10.2019 - час постановлення судом ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення судового розгляду справи по суті на 13.11.2019 жодних заяв про залишення позову без розгляду позивачем подано не було.

Вищевказане свідчить про те, що Комбінат, подавши заяву про залишення позову без розгляду після постановлення ухвали про закриття підготовчого провадження, пропустило строк на подання такої заяви, встановлений законодавцем.

За приписами статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Нормами частини 2 статті 207 ГПК України передбачено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Оскільки Комбінат пропустив строк подання заяви про залишення позову без розгляду та подало його після закриття підготовчого провадження, суд дійшов висновку про залишення без розгляду поданої позивачем заяви.

Будь-яких інших заяв чи клопотань учасниками процесу не заявлено.

Відповідно статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.10.2008 між Національним банком України та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Кредитний договір № 19.

24.03.2015 між Національним банком України (заставодержатель) та ПАТ «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат» (заставодавець), правонаступником якого є АТ «Покровський гірничо-збагачувальний комбінат», було укладено Договір застави № 34 (далі - договір застави, спірний правочин, спірна угода), відповідно до умов якого заставою за цим договором забезпечуються кожна та всі з вимог заставодержателя, що випливають з Кредитного договору № 19 від 24 жовтня 2008 року із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов`язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом, укладеного між заставодержателем та публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк»

28.12.2017 НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали додатковий договір № 35 до Кредитного договору № 19 від 24.10.2008р., умовами якого змінили процентну ставку за користування кредитом.

Звертаючись із даним позовом до суду, Комбінат стверджує про недійсність договору застави з підстав того, що спірний правочин не міститься істотної умови, а саме точного розміру зобов`язання. Крім того, позивач, як на підставу недійсності правочину посилається на те, що рухоме майно не може бути предметом застави, як спосіб забезпечення кредиту рефінансування. А також, Комбінат заперечує дійсність договору застави, як такого, що укладений із перевищенням повноважень з боку позивача.

У своєму відзиві НБУ надав обґрунтовані заперечення доводів позивача, які зводяться до того, що наведені обставини недійсності спірного правочини належними та допустимими доказами не доведені.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1-2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 Справа № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Відповідно до частин першої ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 12 Закону України «Про заставу» унормовано, що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

За приписом ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь- яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Так, у відповідності до п. 3. ст. 7, п. 1 ст. 25 ЗУ «Про Національний банк України» 24 жовтня 2008 року між Національним банком України та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство АТ КБ «Приватбанк» (Позичальник) укладено Кредитний договір № 19 (далі за тестом - Кредитний договір).

Пунктом п. 1.1. Кредитного договору передбачено Кредитор відкриває Позичальнику кредитну лінію на суму 3 410 000 000,00 (три мільярди чотириста десять мільйонів гривень) на строк до 23.10.2009 року з оплатою 15 (п`ятнадцять) процентів річних. Базова кількість днів для нарахування процентів - 365.

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору кредит надається Позичальнику у формі траншів.

Додатковим договором № 1 від 14.01.2010 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни до п. 1.1. статті 1 Кредитного договору який викладено в наступній редакції: словосполучення «...15 (п`ятнадцять ) процентів річних» викласти в наступній редакції: «... 17,3% (сімнадцять цілих три десятих) процентів річних».

Додатковим договором № 2 від 26.01.2008 до Кредитного договору №19 від 03.03.2009 до Кредитного договору внесено зміни до п. 1.2. який викладений в наступній редакції: у рахунок відкритої кредитної лінії Кредитор надає Позичальнику кредит на суму 3 310 000 000,00 (три мільярди триста десять мільйонів) гривень 00 копійок строком з 24.10.2008 по 23.10.2015 зі сплатою 17,3% процентів річних.

Базова кількість днів для нарахування процентів - 365/366.

Додатковим договором № 5 від 20.07.2010 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни до абзацу 3 п. 1.2. статті 1 який викладений в наступній редакції:

Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки розраховується в залежності від наданого банком забезпечення (однорідного або змішаного), діючого розміру облікової ставки Національного банку України відповідно до пункту 1.5., глави 1, пункту 4.6. глави 4 Положення № 47, і на день укладання цього договору становить 10,5% процентів річних розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 8,5% та ставки коригування 2 % процентів.

Додатковим договором № 6 від 16.08.2010 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни абзац 3 п. 1.2. статті 1 викладений в наступній редакції:

Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки розраховується в залежності від наданого банком забезпечення (однорідного або змішаного), діючої облікової ставки Національного банку України відповідно до умов пунктів 1.5., глави 1, пункту 4.6., глави 4 Положення № 47, і на день укладання цього договору становить 9,75% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 7,75% та ставки коригування 2% процентів.

Додатковим договором № 8 від 26.03.2012 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни абзац 6 п. 1.2. статті 1 викладено в наступній редакції:

Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки розраховується в залежності від наданого банком забезпечення (однорідного або змішаного), діючого розміру облікової ставки Національного банку України відповідно до умов пунктів 1.5., глави 1, пункту 4.6., глави 4 Положення № 47, і на день укладання цього договору становить 9,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 7,5% та ставки коригування 2 % процентів.

Додатковим договором № 9 від 05.06.2012 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни до п. 1.2. який викладений в наступній редакції: у рахунок відкритої кредитної лінії за Кредитним договором від 24.10.2008 №19 Кредитор надає Позичальнику кредит на суму 3 310 000 000,00 (три мільярди триста десять мільйонів гривень 00 копійок) на строк з 24.10.2008 по 01.07.2015.

Додатковим договором № 11 від 03.12.2012 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни до п. 1.2. який викладений в наступній редакції: у рахунок відкритої кредитної лінії за Кредитним договором від 24.10.2008 №19 Кредитор надає Позичальнику кредит на суму 3 310 000 000,00 (три мільярди триста десять мільйонів гривень 00 копійок) на строк з 24.10.2008 по 23.12.2016.

Додатковим договором № 13 від 12.06.2013 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни абзац 3 п. 1.2. статті 1 викладений в наступній редакції:

Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладання цього договору становить 9,0% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 7,0% та ставки коригування 2 % процентних пунктів.

Додатковим договором № 14 від 20.08.2013 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни абзац 3 п. 1.2. статті 1 викладений в наступній редакції:

Процентна ставка за кредитом є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладання цього договору становить 8,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 6,5% та ставки коригування 2 % процентних пунктів.

Додатковим договором № 18 від 21.02.2014 року до Кредитного договору №19 від 03.03.2009 сторони домовились викласти п. 1.2. статті 1 Кредитного договору в наступній редакції: « 1.2. За цим Кредитним договором Кредитор надає позичальнику кредит на суму З 400 000 000.00 (три мільярди чотириста мільйонів гривень) на строк з 24.10,2008 по 23.12.2016.

Загальна сума заборгованості за кредитним договором складається з двох частин:

1 344 660 000 (один мільярд триста сорок чотири мільйони шістсот шістдесят тисяч гривень) наданих до 21 лютого 2014 року.

2 055 340 000 (два мільярди п`ятдесят п`ять мільйонів триста сорок тисяч гривень), будуть надані з 21 лютого 2014 року, з яких 1 662 500 000 (один мільярд шістсот шістдесят мільйонів п`ятсот тисяч гривень) надаються 21 лютого 2014, а решта згідно отриманих заявок Позичальника).

Базова кількість днів для нарахування процентів - фактична кількість днів у місяці/році.

Додатковим договором № 19 від 26.02.2014 року до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни, абзац четвертий п. 1.2. статті 1 викладений в наступній редакції:

2 055 340 000,00 (два мільярди п`ятдесят п`ять мільйонів триста сорок тисяч гривень) які будуть надані з 21 лютого 2014 року, з яких 1 662 500 000 (один мільярд шістсот шістдесят два мільйони п`ятсот тисяч гривень) надаються 21.02.2014, 392 840 000,00 (триста дев`яносто два мільйони вісімсот сорок тисяч гривень) надаються 26.02.2014.

Додатковим договором № 20 від 22.04.2014 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни, абзац 6 та 7 п. 1.2. статті 1 викладений в наступній редакції:

Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 є змінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладення цього договору становить 11,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 9,5% та 2 процентних пунктів.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою після 21.02.2014 встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України і на день укладення цього Додаткового договору становить 19,0% річних.

Додатковим договором № 23 від 17.07.2014 до Кредитного договору № 19 від 03.03.2009 до Кредитного договору винесено зміни, абзац 6 та 7 п. 1.2. статті 1 викладений в наступній редакції:

«Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 є незмінною. Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладання цього договору становить 14,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 12,5% та ставки коригування 2 % процентних пункти.

«Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 21.02.2014 є незмінною, та встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України, що на момент укладання цього договору становить 18,75%. Облікова ставка Національного банку України на момент укладення Додаткового договору становить 12,5 (дванадцять цілих п`ять десятих) процентів річних.

Додатковим договором № 26 від 13.11.2014 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни абзац 6 та 7 п. 1.2. статті 1 викладений в наступній редакції:

Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 є змінною.

Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладання цього Додаткового договору становить 16,0% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 14,0% та ставки коригування 2 % процентних пункти.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 21.02.2014 є змінною та встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України, що на момент укладення цього Додаткового договору становить 21,0%. Облікова ставка Національного банку України на момент укладення Додаткового договору становить 14,0% (чотирнадцять) процентів річних.

Додатковим договором № 29 від 06.02.2015 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни абзац 6 та 7 п. 1.2. статті 1 викладений в наступній редакції:

Процентна ставка за частиною кредиту наданою до 21.02.2014 є змінною.

Розмір процентної ставки складається з розміру облікової ставки Національного банку України плюс два процентних пункти і на день укладання цього Додаткового договору становить 21,5% процентів річних, розмір яких складається з розміру облікової ставки Національного банку України 19,5% та ставки коригування 2 % процентних пункти.

Процентна ставка за частиною кредиту наданою з 21.02.2014 є змінною та встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України, що на момент укладення цього Додаткового договору становить 29,25%. Облікова ставка Національного банку України на момент укладення Додаткового договору становить 19,5% (дев`ятнадцять цілих п`ять десятих) процентів річних.

Додатковим договором № 31 від 26.02.2015 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни, п. 2.5. ст. 2 викладений в наступній редакції:

Позичальник зобов`язаний сплатити проценти за користування кредитом за поточний місяць не пізніше 27 числа наступного місяця, а проценти за останній місяць користування кредитом - одночасно з кінцевим строком погашення боргу за кредитом.

Додатковим договором № 35 від 28.12.2017 до Кредитного договору №19 від 24.10.2008 до Кредитного договору внесено зміни, абзац 6 та 7 п. 1.2 статті викладений в наступній редакції:

Процентна ставка за користування кредитом починаючи з 28 грудня 2017 року, встановлюється на рівні 16 % (шістнадцять) річних, що дорівнює розміру облікової ставки НБУ станом на 19.12.2017 року плюс півтора процентного пункту. Облікова ставка Національного банку України станом на 19 грудня 2017 року становила 14,5 (чотирнадцять цілих п`ять десятих) % річних.

Розмір процентної ставки за користування кредитом до 27 грудня 2017 року включно визначається умовами Кредитного договору, що діяли до 27 грудня 2017 року включно.

Разом з тим 24.03.2015 між Національним банком України (далі - Заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Орджонікідзевський гірничо- збагачувальний комбінат» (Заставодавець) в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008 (далі - Кредитний договір) укладено Договір застави № 34 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 642.

Положеннями п. 1.1. Договору застави передбачено, що заставою за цим Договором забезпечуються кожна та всі з вимог Заставодержателя, що випливають з Кредитного договору № 19 від 24 жовтня 2008 року із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов`язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом: по поверненню стабілізаційного кредиту, наданого для підтримки ліквідності в сумі З 400 000 000,00 грн. (три мільярди чотириста мільйонів) гривень 00 копійок зі строком повернення кредиту до 23 грудня 2016 року, відповідно до п. 1.2. Кредитного договору та графіку погашення заборгованості відповідно до п. 2.4. Кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 21,5% (двадцять один цілих п`ять десятих) процентів річних за частиною наданою до 21.02.2014, 29,25% (двадцять дев`ять цілих двадцять п`ять сотих) процентів річних за частиною, наданою після 21.02.2014 (ставки є фіксованими до 10.06.2015) відповідно до п. 1.2. Кредитного договору; а також по сплаті всіх інших платежів, в тому числі неустойки (пені, штрафи), в порядку та на умовах, що визначені Кредитним договором та/або цим Договором.

Заставою за Договором застави також забезпечуються вимоги Заставодержателя щодо:

- витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за Кредитним договором і звернення стягнення на Предмет застави;

- витрат, пов`язаних з доставкою Предмету застави до місця зберігання (при переході майна в заклад);

- витрат на утримання і збереження Предмету застави;

- збитків, завданих порушенням умов цього Договору;

- збитків, завданих порушенням зобов`язань за Кредитним договором (п. 1.2. Договору застави).

Згідно з положеннями п. 4.1. Договору застави Термін дії договору встановлений - до повного виконання «Приватбанком» зобов`язань за Кредитним договором, зазначеним в п. 1 цього Договору, та усіма додатковими договорами до нього.

Отже, на підставі вільного волевиявлення сторін, керуючись положеннями чинного на дату укладення оскаржуваного правочину законодавства (ст.ст. 3, 12 Закону України «Про заставу» та ст. 584 ЦК України), враховуючи зміст Кредитного договору (в редакції на дату укладення оскаржуваного правочину) Заставодавець та Заставодержатель чітко погодили в Договорі застави: суть виконання зобов`язання: «заставою за цим Договором забезпечуються кожна та всі з вимог Заставодержателя, що випливають з Кредитного договору № 19 від 24 жовтня 2008 року із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов`язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом» (посилання на вимоги, які можуть виникнути у майбутньому у випадку збільшення суми основного зобов`язання/зміни процентів/строку користування кредитом узгоджується з положеннями ст. З Закону України «Про заставу»); розмір виконання зобов`язань: п. 1.1. та п. 1.2., який чітко визначає вимоги Заставодержателя, що задовольняються за рахунок предмета застави; строк виконання зобов`язання: п. 1.1., який визначає кінцевий термін повернення кредиту згідно з умовами Кредитного договору, та п. 4.1., який визначає термін дії Договору застави (в межах якого існують зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору).

Враховуючи зазначене, а також ту обставину, що в оскаржуваному договорі застави зроблені посилання на Кредитний договір та окремі його положення, що визначають суть кредитного зобов`язання. Національний банк вважає, що в даному випадку положення оскаржуваного договору застави містять всі істотні умови, які згідно із законодавством повинні бути узгоджені сторонами в договорі застави. Умови Договору застави містять достатньо інформації для визначення суті забезпеченої вимоги, як і розміру та строку виконання зобов`язання.

Оскільки застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання згідно зі ст. З Закону України «Про заставу», умови договору застави можуть бути викладені як безпосередньо в тексті цього договору, так і шляхом відсилання до умов договору, з якого виникає основне зобов`язання, що забезпечується заставою), а тому вимоги ст. 12 Закону України "Про заставу" є виконаними.

З огляду на викладене, посилання Позивача на недотримання вимог ст. 12 Закону України «Про заставу» при укладанні Договору застави є недоведеними, безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до п. 3.4. Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2009 року №259 (далі - Постанова №259) Національний банк здійснює рефінансування банків шляхом проведення тендерів лише під відповідне забезпечення. Національний банк у повідомленні про проведення тендера, виходячи із ситуації на грошово- кредитному ринку, визначає перелік видів забезпечення. У забезпечення кредитів рефінансування можуть прийматися: державні облігації України (облігації внутрішньої державної позики України, облігації зовнішньої державної позики України, цільові облігації внутрішньої державної позики України); державні облігації України, які перебувають у довірчій власності банку; депозитні сертифікати; цінні папери Державної іпотечної установи; іноземна валюта (долари США. евро, англійські фунти стерлінгів, швейцарські франки, японські єни); іпотечні облігації (лише звичайні), тощо.

Вказані положення Постанови №259 зазначають, що кредити на рефінансування банків не можуть бути видані без відповідного забезпечення, а також, враховуючи, специфіку майна та активів банків, які належать їм на праві власності, конкретизовано яке майно окрім рухомого та нерухомого майна може бути передано в заставу, що підтверджується фразою «можуть прийматися». Аналогічні положення містить пп. 2 п. З Постанови Правління Національного банку України від 6 лютого 2014 року №48 «Про механізм оперативного підтримання ліквідності банків», в якому зазначено, що забезпеченням кредиту «можуть бути» відповідні державні облігації та/або іноземна валюта (долар США, евро, англійські фунт стерлінгів, швейцарський франк, японська єна).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про заставу» в редакції, що діяла на момент укладення Договору застави, предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Положеннями цієї ж статті визначено майно, яке не може бути передано в заставу, а саме:

культурні цінності, що є об`єктами права державної чи комунальної власності і занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національного культурного надбання;

пам`ятки культурної спадщини, занесені до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації;

вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких забороняється законом;

об`єкти державної власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, а також майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, що знаходяться у процесі корпоратизації.

Таким чином, враховуючи те, що залізничний рухомий склад є майном, яке може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення, враховуючи відсутність його в переліку майна, яке не може виступати предметом застави, твердження Позивача щодо неможливості його передачі в заставу є необгрунтованими та безпідставними.

Крім того, згідно з пп.29 п. 9.2.3. Статуту ПАТ «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат» в редакції, що діяла на момент укладення Договору застави, а також згідно з п. 29 Положення про Наглядову раду ПАТ «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат», затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів ПАТ «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат» №1/2012 від 26.12.2012 року (далі - Положення про Наглядову раду), до виключної компетенції Наглядової ради належить надання Правлінню та Голові Правління Товариства згоди на здійснення правочинів з розпорядження нерухомим і рухомим майном Товариства, грошовими коштами, якщо сума правочину перевищує ліміт (розмір суми) встановлений Наглядовою радою.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 1.3. Положення про Наглядову раду Наглядова рада є органом Товариства, що здійснює захист прав акціонерів у період між проведенням Загальних зборів і в межах своєї компетенції контролює і регулює діяльність виконавчого органу Товариства. У своїй діяльності Наглядова рада Товариства керується чинним законодавством України, Статутом Товариства, цим Положенням. Жодні органи Товариства, за винятком Загальних зборів акціонерів, не мають права давати вказівки Наглядовій раді Товариства щодо порядку здійснення нею покладених на неї функцій, а також з інших питань її діяльності.

За приписом частини першої ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» Рішення про надання згоди на вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою.

Як вбачається зі змісту п. 1.4. договору застави ринкова вартість предмета застави складає 213 153 552,00 грн. (двісті тринадцять мільйонів сто п`ятдесят три тисячі п`ятсот п`ятдесят дві гривень 00 копійок).

Як вбачається з даних, отриманих на сайті Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України (https://smida.gov.ua/) згідно фінансовою звітністю Позивача за 2014 рік, вартість активів ПАТ «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат» склала 2 544 580 000 (два мільярди п`ятсот сорок чотири мільйони п`ятсот вісімдесят тисяч) грн.

Таким чином, надання згоди на укладення оскаржуваного Договору застави належить до компетенції Наглядової ради Позивача (як згідно із законодавством, так і згідно з установчими документами Позивача).

При цьому, як законодавство, так і установчі документи Позивача передбачають надання Наглядовою радою товариства саме згоди на укладення вказаного правочину (договору застави), однак не обмежують Наглядову раду в праві щодо надання повноважень на укладення та підписання правочину від імені товариства на підставі довіреності, оскільки, правовідносини з питань представництва регулюються іншими нормами законодавства.

Так, відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом, (ст. 97 ЦК України).

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, (ст. 237 ЦК України).

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може гуртуватися на акті органу юридичної особи, (ст. 244 ЦК України).

Статтею 246 ЦК України встановлено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Згідно зі статутом Позивача (п. 9.3.7.) Голова Правління у процесі виконання своїх функцій має право без довіреності виконувати дії від імені Товариства, у тому числі: - представляти Товариство у взаємовідносинах з юридичними і фізичними особами, державними та іншими органами і організаціями, у суді, господарському і третейському суді, в інших судових установах; - укладати цивільно-правові угоди з правом одноособового їх підпису, у тому числі кредитні та зовнішньоекономічні, з урахуванням обмежень, встановлених законодавством України, Статутом, внутрішніми нормативними актами Товариства та рішенням Загальних зборів акціонерів та Наглядової ради; - видавати довіреності на здійснення дій від імені Товариства.

Як вбачається з документів, які були додані до позовної заяви, 03 березня 2015 року відбулося засідання Наглядової ради Публічного акціонерного товариства «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат», на якому розглядалися наступні питання: - про прийняття рішення про вчинення Товариством правочину щодо надання в заставу Національному банку України () належного на праві власності Товариству майна (залізничний рухомий склад в кількості 184 одиниці та автомобільної техніки в кількості 22 одиниці) в забезпечення виконання зобов`язань ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ "ПРИВАТБАНК" ().

Відповідно до протоколу від 03.03.2015 року Наглядова рада вирішила:

В забезпечення виконання зобов`язань ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за укладений договорами про надання кредиту або тими, що будуть укладені в майбутньому, прийняти рішення про укладення Товариством з Національним банком України договору застав належного на праві власності Товариству рухомого майна у вигляді залізничної рухомого складу в кількості 184 (сто вісімдесят чотири) одиниці та автомобільної техніки у кількості 22 (двадцять дві) одиниці згідно переліку та характеристикам, наведеним Додатку №1 та Додатку № 2 до протоколу, заставною вартістю не вище вартості згідно звіту про незалежну оцінку майна, підготовленого суб`єктом оціночної діяльності, але на суму не більше ніж 25 % вартості активів Товариства за даними останньої річні фінансової звітності Товариства.

Уповноважити Голову Правління Товариства Шуваева С.П. особисто або через представника, діючого на підставі відповідної довіреності, укласти та підписати від імені Товариства договір застави, вчинити та підписати інші пов`язані з його укладенням та виконанням дії та документи.

Таким чином, укладення та підписання оскаржуваного договору застави з боку Позивача представником за довіреністю є таким, що відповідає вимогам законодавства України, як і не суперечить положенням установчих документів Позивача.

Відтак, все вищезазначене повністю спростовує твердження Позивача щодо відсутності повноважень відповідної особи на укладення та підписання від імені Позивача оскаржуваного договору застави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Очевидно, що дії позивача, який уклав спірний договір застави, а згодом пред`являє позов про визнання вказаного правочину недійсним, суперечить його попередній поведінці (укладенню договору) і є недобросовісним.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Також, позивачем не наведено жодної обставини та не надано жодного доказу на підтвердження недійсності договору застави, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Пунктами 3-5 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, заява відповідача про застосування строку задоволенню не підлягає.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати з урахуванням положень статті 129 ГПК України покладаються судом на позивача. Керуючись статями 74, 76-80, 123-129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" до Національного банку України за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про визнання договору недійсним- відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов`язані з розглядом позову, покладаються на Акціонерне товариство "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 18.12.2019.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ