РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.12.2019Справа № 910/11131/19

Суддя Господарського суду міста Києва Стасюк С.В., за участю секретаря судового засідання Цубери Ю.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"

про стягнення 397 746,25 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Оніщук О.В. (ордер АА № 1003405 від 14.11.2019);

від відповідача: Скрицький О.М. (дов. № 50 від 01.20.2018).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 397 746,25 грн. з яких заборгованість за договором у розмірі 120 601,58 грн., пеня у розмірі 17 422, 13 грн., штраф 10 % у розмірі 12 060, 16 грн., інфляційні втрати у розмірі 4 619, 64 грн., 3% річних у розмірі 1 839, 58 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору № 139-10 від 01.10.2010 в частині здійснення повної та своєчасної орендної плати.

У позовній заяві позивач просив розглядати даний спір в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.08.2019 задоволено клопотання позивача, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/11131/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

12.09.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що відповідач протягом спірного періоду не користувався орендованим майном. Орендоване майно повернуто позивачу у травні 2016 року.

Крім того, 12.09.2019 відповідачем подано до суду заперечення щодо розгляду справи № 910/11131/19 в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2019 вирішено розгляд справи № 910/11131/19 здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.10.2019.

23.09.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначив, що твердження відповідача про звільнення орендованого майна у травні 2016 року не відповідають дійсності, оскільки матеріали справи містять Акт приймання-передачі (повернення) майна до Договору оренди нерухомого майна від 01.10.2010 № 139-10 з якого вбачається, що орендоване майно було повернуто позивачу 11.05.2019.

02.10.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Відповідач зазначив, що Акт приймання-передачі (повернення) майна від 11.05.2019 був оформлений виключно на виконання рішення суду та з метою формалізації відносин, а не у зв`язку з поверненням цього дня 1/8 частини вежі радіорелейного зв`язку, розміщеної за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, пров. Урожайний, 8-а.

У судовому засіданні 15.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 14.11.2019.

У судовому засіданні 14.11.2019 представник відповідача надав додаткові документи по справі.

У судовому засіданні 14.11.2019 оголошено перерву до 10.12.2019.

Представник позивача у судовому засіданні 10.12.2019 підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні 10.12.2019 представник відповідача проти позову заперечив.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.10.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено Договір № 139-10 оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування без права передачі в суборенду, приватизації та переходу права власності третім особам державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - 1/8 частину вежі радіорелейного зв`язку (майно), що обліковується на балансі Ніжинської дистанції сигналізації та зв`язку ДТГО "Південно-Західна залізниця" (балансоутримувач) та розміщене за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, провулок Урожайний, буд. 8-а, вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 31.05.2010 і становить за незалежною оцінкою 142 089 грн. 38 коп. На виконання Договору сторонами було складено та підписано акт приймання-передачі.

Згідно з п. 1.2 Договору майно передається в оренду для розміщення антен стільникового мобільного зв`язку.

Згідно з п. 10.1 Договору № 139-10 від 01.10.2010 цей Договір укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з 01.10.2010 до 29.09.2013 включно.

У подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод до Договору № 139-10 від 01.10.2010, якими вносились зміни та доповнення до вказаного договору, а саме: Угода від 18.12.2012 (про внесення змін до п. 3.1 договору оренди щодо розміру орендної плати); Угода від 04.12.2013 (про продовження строку дії договору до 29.09.2014, про зміну розміру орендної плати); Угода від 12.11.2014 (про продовження строку дії договору до 01.04.2015); Угода від 01.04.2015 (про продовження строку дії договору до 01.08.2015); Угода від 28.09.2015 (про продовження строку дії договору до 31.12.2015). Угодою від 28.09.2015 до Договору № 139-10 від 01.10.2010 строк дії вказаного договору оренди було продовжено до 31.12.2015.

Як встановлено Господарським судом міста Києва при розгляді справи № 910/11067/17, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів наявності заперечень орендодавця про припинення дії Договору № 139-10 від 01.10.2010 протягом одного місяця після закінчення терміну його дії (31.12.2015), суд дійшов висновку, що Договір був продовжений на підставі ч. 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Надалі, 01.02.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області (орендодавець) та відповідачем укладено Договір про заміну сторони в Договорі № 139-10 від 01.10.2010.

Відповідно до п. 1 Договору про заміну сторони орендодавцем за Договором оренди № 139-10 від 01.10.2010 виступає позивач та згідно з п. 2 Договору набуває всіх прав та обов`язків за Договором № 139-10 від 01.10.2010.

22.03.2016 між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено Додатковий договір до Договору № 139-10 від 01.10.2010.

Згідно з п. 3 Додаткового договору від 22.03.2016 до Договору № 139-10 від 01.10.2010 сторони дійшли згоди викласти п. 3.1 вказаного договору оренди у наступній редакції: "орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 8572 грн. 68 коп. (без ПДВ). Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2015 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Відповідно до Закону України від 25.12.2015 Про Державний бюджет України, п. 9 Прикінцевих положень на 2016 рік призупинено дію норми ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в частині індексації орендної плати, індексація орендної плати за цим договором у 2016 році призупиняється".

Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 139-10 від 01.10.2010 орендна плата за базовий місяць оренди (листопад 2015 року) становить 8 572,68 грн. (без ПДВ).

Крім того, у п. 3 Додаткового договору від 22.03.2016 до Договору № 139-10 від 01.10.2010 сторони дійшли згоди викласти п. 3.6 вказаного договору оренди у наступній редакції: "орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним".

22.03.2016 між сторонами складено акт приймання-передачі нерухомого майна, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно - 1/8 частину вежі радіорелейного зв`язку (майно), що знаходиться за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, провулок Урожайний, буд. 8-а, площею 12,5 кв.м., вартість якого визначена згідно висновком про вартість майна станом на 30.09.2013 і становить 143 138 грн. 97 коп.

Пунктом 4 Додаткового договору від 22.03.2016 до Договору № 139-10 від 01.10.2010 сторони погодили, що строк дії Договору № 139-10 від 01.10.2010 встановлено з 01.12.2015 по 31.05.2016.

Додатковим договором від 29.07.2016 сторони погодили, що строк дії Договору № 139-10 від 01.10.2010 встановлений з 01.06.2016 по 31.07.2016. Додатковим договором від 17.11.2016 сторони погодили, що строк дії Договору № 139-10 від 01.10.2010 встановлений з 01.08.2016 по 31.12.2016.

У вищезгаданому рішенні суду у справі № 910/11067/17 судом було встановлено продовження строку дії Договору після 31.12.2016, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів наявності заперечень орендодавця про його припинення.

Встановлені обставини згідно зі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказуванню.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 910/11490/18 зобов`язано Приватне акціонерне товариство "Телесистеми України" повернути Публічному акціонерному товаристві "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" орендоване майно, а саме: 1/8 частина вежі радіорелейного зв`язку, що розміщене за адресою: Чернігівська обл., м. Ніжин, пров. Урожайний, 8-а, із підписанням акту приймання-передачі про повернення майна.

11.05.2019 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 910/11490/18 відповідач повернув відповідачу орендоване майно, що підтверджується актом приймання-передачі (повернення) від 11.05.2019 до Договору оренди нерухомого майна № 139-10 від 01.10.2010.

Як стверджує позивач, в результаті невиконання відповідачем його зобов`язань за договором у відповідача утворилася заборгованість по сплаті орендної плати за серпень - грудень 2018 року та січень - травень 2019 року у загальному розмірі 120 601,58 грн.

На підставі п. 3.7., 3.8 Договору позивачем здійснено нарахування пені у сумі 17 422,13 грн. та 10 % штрафу розмірі 12 060,16 грн. та на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував 3% річних у сумі 1 839,58 грн. та інфляційні втрати у сумі 4 619,64 грн.

Окрім того, посилаючись на приписи частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України позивачем заявлені до відповідача вимоги про стягнення неустойки у розмірі 241 203,16 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За змістом вищенаведених норм, в силу укладення договору оренди має місце передача однією особою (наймодавцем) майна у тимчасове користування іншій особі (наймачу) за плату на певний строк, що визначений сторонами такого договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України).

Частина 3 статті 251 Цивільного кодексу України визначає, що строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням.

Отже, за домовленістю сторін у відповідному правочині встановлюються договірні строки з метою визначення сторонами за договором певного періоду у часі, у який мають бути виконані конкретні зобов`язання, визначені договором.

Додатковим договором від 17.11.2016 сторони погодили, що строк дії Договору № 139-10 від 01.10.2010 встановлений з 01.08.2016 по 31.12.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 910/11490/18 зобов`язано Приватне акціонерне товариство "Телесистеми України" повернути Публічному акціонерному товаристві "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" орендоване майно, а саме: 1/8 частина вежі радіорелейного зв`язку, що розміщене за адресою: Чернігівська обл., м. Ніжин, пров. Урожайний, 8-а, із підписанням акту приймання-передачі про повернення майна.

11.05.2019 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 910/11490/18 відповідач повернув відповідачу орендоване майно, що підтверджується актом приймання-передачі (повернення) від 11.05.2019 до Договору оренди нерухомого майна № 139-10 від 01.10.2010.

Отже, як підтверджено матеріалами справи, відповідач після закінчення строку дії договору не повернув позивачу майно з орендного користування, а повернув його лише 11.05.2019, за наслідками чого було складено відповідний акт приймання-передачі (повернення) майна.

За період з серпня по грудень 2018 року та з січня по травень 2019 року позивачем здійснено нарахування орендної плати за час фактичного користування нерухомим майном у загальній сумі 120 601,58 грн.

Водночас, посилаючись на приписи частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, позивачем заявлені до відповідача вимоги про стягнення неустойки у розмірі 241 203,16 грн., нарахованої відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 3.11. Договору у разі припинення (розірвання) Договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно.

Водночас, за змістом статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Отже, неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні 230 Господарського кодексу України.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі № 910/12949/16 викладено висновок щодо застосовування норми частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та одночасного стягнення орендної плати та неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України. Зокрема у зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення, що суперечить положенням ст. 61 Конституції України.

Також, наведена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року по справі № 906/1037/16.

Отже, стягнення з відповідача і орендної плати, і неустойки за період з серпня по грудень 2018 року та з січня по травень 2019 року (11.05.2019) є притягнення останнього до подвійної юридичної відповідальності за одне й теж саме правопорушення.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу по орендній платі у сумі 120 601,58 грн. за Договором № 139-10 оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 01.10.2010.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову у відповідній частині, не підлягають задоволенню і позовні вимоги у частині щодо стягнення нарахованих позивачем пені у сумі 17 422,13 грн. та 10 % штрафу розмірі 12 060,16 грн., 3% річних у сумі 1 839,58 грн. та інфляційних втрат у сумі 4 619,64 грн.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги про стягнення неустойки у розмірі 241 203,16 грн. нарахованої відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, суд, вважає обґрунтованими.

При цьому, надаючи оцінку наявності вини відповідача у порушенні зобов`язання та неповерненні орендованого майна для нарахування неустойки у відповідності до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, судом встановлено наступне.

Як підтверджено матеріалами справи. неповернення об`єкту оренди у період після припинення дії договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №139-10 від 01.10.2010 відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), який добровільно не повернув об`єкт оренди позивачу, а продовжив користування орендованим майном допоки на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 910/11490/18 не передав орендоване майно позивачу.

Враховуючи наведене, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення неустойки у розмірі 241 203,16 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Підсумовуючи наведене вище, позовні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" підлягають частковому задоволенню в частині стягнення неустойки за повернення майна у сумі 241 203,16 грн.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" про стягнення 397 746,25 грн. - задовольнити частково.

2.Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (02154, м. Київ, Русанівський Бульвар, будинок 7, ідентифікаційний код 22599262) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ідентифікаційний код 40075815) 241 203 (двісті сорок одну тисячу двісті три) грн. 16 коп. неустойки за неповернення майна, 3 618 (три тисячі шістсот вісімнадцять) грн. 05 коп. судового збору.

3.У іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення, відповідно до ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п. 17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 08.01.2020

Суддя С. В. Стасюк