ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2019 р. м. Київ Справа № 911/1138/19

Розглянувши матеріали справи за позовом за позовом Фермерського господарства «Волошка»

до Пологово-Вергунівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області

за участю Прокуратури Київської області

про визнання права власності

За участю секретаря судового засідання (пом. судді) Круковської Р.І.

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників:

від прокуратури: Підяш О.С. (посвідчення № 028911 від 17.09.2014 року);

від позивача: Кабанячий Р.В. (довіреність б/н від 17.10.2018 року);

від відповідача: не з`явився.

Обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Фермерського господарства «Волошка» до Пологово-Вергунівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області про визнання права власності.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.05.2019 року відкрито провадження у справі № 911/1138/19, справу № 911/1138/19 призначено за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.07.2019 року.

07.06.2019 року від відповідача надійшла заява, якою останній повідомив про визнання позову та просив суд розглядати справу без його участі. В судове засідання 03.07.2019 року відповідач не з`явився.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.07.2019 року підготовче засідання у справі відкладалось на 24.07.2019 року.

22.07.2019 року від відповідача надійшла заява, якою просив суд розглядати справу без їх участі.

Представником відповідача 22.07.2019 року через канцелярію суду подано письмові пояснення по суті спору. В судове засідання 24.07.2019 року відповідач не з`явився.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.07.2019 року підготовче засідання у справі відкладалось на 21.08.2019 року.

07.08.2019 року Прокуратурою Київської області подано Повідомлення про вступ у справу № 911/1138/19.

16.08.2019 року від відповідача надійшла заява про заперечення позову та відмову від попередньо поданої заяви про визнання позову.

В судовому засіданні 21.08.2019 року судом оголошувалась ухвала про відкладення підготовчого засідання на 11.09.2019 року, про що зазначено в протоколі відповідного судового засідання і повідомлено присутніх представників учасників справи під розписку. Окрім того, відповідача про наступне судове засідання повідомлено ухвалою суду від 21.08.2019 року.

10.09.2019 року позивачем подано до канцелярії суду заперечення проти Повідомлення Прокуратури Київської області про вступ у справу № 911/1138/19.

В судовому засіданні 11.09.2019 року позивач зазначив, що позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, підтримує в повному обсязі, уточнень позовних вимог не має. Також зазначив і про те, що ним повідомлено про всі обставини справи, які йому відомі, та надані суду всі наявні в нього докази. Прокуратура в судовому засіданні 11.09.2019 року проти позову заперечувала. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце підготовчого засідання, в судове засідання 11.09.2019 року не з`явився.

В судовому засіданні 11.09.2019 року судом відхилено заперечення позивача проти Повідомлення Прокуратури Київської області про вступ у справу № 911/1138/19, оскільки повідомлення про вступ у справу має іншу процесуальну природу і не ототожнюється зі зверненням до суду з позовом для захисту інтересів держави.

Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 09.10.2019 року.

В судовому засіданні 09.10.2019 року розгляд справи відкладався на 16.10.2019 року.

В судовому засіданні 16.10.2019 року розгляд справи відкладався на 28.10.2019 року.

В судовому засіданні 28.10.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник прокуратури проти позову заперечував, відповідач в судове засідання 28.10.2019 року не з`явився.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 28.10.2019 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається звикладених у позові обставин, позивач - Фермерське господарство «Волошка» зазначає, що має у приватній власності нерухоме майно на території Полого-Вергунівської сільської ради, Переяслав-Хмельницького району, Київської області.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Фермерське господарство «Волошка» має у своїй приватній власності наступне майно: нежитлові будівлі току (критий тік, навіс для техніки-склад, ЗАВ-40), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 233, загальною площею 2324,4 кв.м, розташований за адресою: Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Пологи-Вергуни, вул. Одинця, 50-В. Будівлі току розташовані на земельній ділянці, що необхідна для повноцінного обслуговування нерухомого майна площею 1,3382 га.

Позивач зазначає, що відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Також, ст.120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яки набула право власності на будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення».

Посилаючись на вищенаведені норми ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України, позивач стверджує, що до нього, як особи, яка набула права власності на об`єкти нерухомості, перейшли права на земельні ділянки під об`єктами нерухомого майна.

22.03.2019 року на адресу позивача надійшла вимога Полого-Вергунівської сільської ради (відповідача) від 22.03.2019 року про те, що позивач має прибрати сільськогосподарську техніку, матеріали чи оформити ці земельні ділянки належним чином.

26.03.2019 року позивач надав відповідачу відповідь на вимогу з відповідними документами, в якій зазначив, що ФГ «Колосок» фактично набуло право власності на землю, на якій розташоване його майно відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Однак, 05.04.2019 року відповідачем на адресу позивача повторно направлено таку ж вимогу, що була надана раніше.

У зв`язку з чим, позивач стверджкє в позові, що має місце невизнання і порушення його законного права на одержання у власність земельної ділянки.

В обґрунтування підстав набуття прав на земельну ділянки позивач зазначає, що відповідно до Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року №720, несільськогосподарські угіддя паюванню не підлягали, а тому розпайовані не були.

Спірна земельна ділянка відноситься до сільськогосподарських земель (несільськогосподарських угідь), що входять до складу земель, які на сьогодні формально перебувають у колективній власності згідно Державного акту на право колективної власності на землю від 12.03.1996 року Серії КВ № 003281 бувших членів припиненого Коллективного сільськогосподарського підприємства ім.Кірова, що було реорганізоване в Приватне сільськогосподарське підприємство «Вергуни» та ліквідоване в 2009 році.

Факт того, що земельні ділянки є такими, що перебувають у колективній власності додатково підтверджується також інформаційною довідкою Відділу Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області за № 29-10-0.33-261/114-18 від 27.12.2018 року.

Згідно з ч.2 ст.22 Земельного кодексу України землі під господарськими будівлями і дворами є несільськогосподарськими угіддями.

Позивач зазначає, що вищезазначені земельні ділянки розпайовані не були, КСП ім. Кірова у добровільному порядку від права власності на земельні ділянки під нерухомим майном, зазначеними у позові, не відмовлялося. Дані земельні ділянки до земель запасу не передавалися. Дія Державного акту на право колективної власності КСП ім. Кірова після здійснення процедури розпаювання земель жодним державним органом не було припинено, тому такий Державний акт залишається чинним в частині земельних ділянок, які не підлягали паюванню, в тому числі земельних ділянок під нерухомим майном позивача.

Позивач в позові зазначає, що відповідно до статті 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельні ділянки, крім випадків передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» із змінами та доповненнями право колективного сільськогосподарського підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено у порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України.

Стаття 140 Земельного кодексу України дає вичерпний перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку. Жодна із цих підстав не була застосована до КСП ім. Кірова. Отже, як стверджує позивач, земельні ділянки під нерухомим майном перебували у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Кірова» і не підлягали і не були розпайовані; свого первинного правового статусу (колективної форми власності) не змінювали; в даний час будь-які обтяження чи права на них будь-яких третіх осіб відсутні; такі земельні ділянки не можуть бути відчужені окремо від розташованого на них нерухомого майна і не можуть бути використані за будь-яким іншим цільовим призначенням.

Позивач також зазначає, що за його заявкою судовий експерт Бойко Микола Володимирович (свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта видане ЦЕКК МЮ України № 1474 від 28.01.2011 року, стаж експертної роботи з 2011 року) виготовив кадастрові плани земель, що були необхідні для обслуговування будівель бувшого ПСП «Вергуни», які перейшли у власність ФГ «Волошка».

Також позивач замовив проведення експертного будівельно-технічного дослідження. Висновок експертного будівельно-технічного дослідження, що зроблений судовим експертом (Бойко Микола Володимирович, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта № 1474 від 28.01.2011 року) вказує про те, що відповідно до вимог нормативно-правових актів, площа земельної ділянки, необхідна для повноцінного обслуговування об`єкту нерухомого майна будівель току, що розташовані за адресою: Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Пологи-Вергуни, вул. Одинця, 50-в, повинна становити не менше 1,3382 (13382,0 кв.м), визначених площею та конфігурацією в Схемі кадастрового плану земельної ділянки.

Право власності на об`єкти нерухомого майна: будівлі та споруди, позивачем було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідними витягами з реєстрації прав власності на нерухоме майно.

У відповідності зі ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки поміж іншого здійснюється шляхом визнання прав.

Згідно з п. 3 ст. 78 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю можуть бути юридичні особи. Згідно з п. 3 Прикінцевих положень Земельного кодексу України в редакції від 25.10.01 закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Кодексом, діють у частині, що не суперечить цьому Кодексу. Окрім того, згідно з п.7 Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції від 25.10.2001 року, громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігали права на ці ділянки.

Згідно з п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 «Про затвердження форм Державного акту на право власності на земельну ділянку та Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою» раніше видані Державні акти на право власності на землю та Державні акти на право постійного користування земельною ділянкою залишались чинними і підлягали заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Позивач стверджує, що при застосуванні положень статті ст. 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за твердженням позивача, на момент набуття права власності на будівлі та споруди, право власності на них перейшло до ФГ «Волошка» разом із земельними ділянками, розташованими під ними та призначеними для їх обслуговування.

Перехід права власності на несільськогосподарські угіддя не суперечить мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення (п. 15 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України), оскільки мораторій не поширюється на випадки відчуження землі разом з будівлями, які регулюються спеціальними нормами законодавства (ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України), що мають пріоритет застосування до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.ст. 152, 153 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтьсяабо не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В позові позивач просить визнати за Фермерським господарством «Волошка» право власності на земельну ділянку із земель Колективного сільськогосподарського підприємства ім.Кірова, яке було реорганізовано в Приватне сільськогосподарське підприємство «Вергуни» с. Пологи-Вергуни, Переяслав-Хмельницького району Київської області, що призначена для обслуговування об`єктів нерухомого майна та ведення товарного сільськогосподарського виробництва під господарськими будівлями загальною площею 1,3382 гектари, в межах поворотних точок земельної ділянки відповідно до Кадастрового плану земельної ділянки, що є невід`ємною частиною Висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 24.09.2018 року № 40-18/2: на якій розташовані будівлі току, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 233. загальною площею 1856 кв.м, за адресою: Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Пологи-Вергуни, вул. Одинця, 50-в.

Відповідачем в ході розгляду спору подано заяву, в якій викладено відзив на позов, в якому сільська рада позовні вимоги підтримала.

В ході розгляду спору Прокуратурою Київської області надіслано Повідомлення, яким здійснено в ступ у справу № 911/1138/19 та викладено заперечення проти задоволення позовних вимог.

Зокрема, прокуратура зазначає, що належні позивачу приміщення (нерухомість) відповідно до інформації ГУ Держгеокадастру у Київській області розташовані на землях колективної власності сільськогосподарського призначення, несільськогосподарські угіддя КСП ім. Кірова відповідно до Державного акта на право власності на землю від 12.03.1996 року зареєстрованого за № 10.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 392 Цивільного кодексу України саме власник майна має право на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Однак, як зазначає прокуратура, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ФГ «Волошка» у встановленому порядку набуло право власності на земельні ділянки, право власності на які нібито не визнається Полого-Вергунівською сільською радою.

Згідно з архівною довідкою Полого-Вергунівської сільської ради від 28.09.2018 року №04-04/460 КСП ім. Кірова реорганізовано в ПСП «Вергуни» та інших правонаступників не мало.

Позивач в позові посилається на факт чинності Державного акта на право колективної власності на землю від 12.03.1996 року КСП ім. Кірова, яке було реорганізовано в ПСП «Вергуни» і подальшому ліквідоване без правонаступництва в 2009 році.

В той же час, з наявних в матеріалах справи доказів, на які посилається позивач, а саме, з акта приймання-передачі майна від 02.02.2017 року вбачається, що нерухоме майно до ФГ «Волошка» передавалось від ФГ «Колосок», яке не є правонаступником КСП ім. Кірова та виступає лише в якості користувача такого майна, а саме майно також передавалось в користування, а не у власність.

Також, прокуратура звертає увагу, що ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції з 30.12.2016 року і по теперішній час) передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Таким чином, приписи ст.120 Земельного кодексу України передбачають не безумовний перехід права власності на земельну ділянку в разі придбання розташованої на ній нерухомості, а визначають чіткий порядок дій для реалізації такого права, а саме виділення земельної ділянки в окрему земельну ділянку з присвоєнням їй кадастрового номера та обов`язкового укладення договору, в якому зазначаються відомості про земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно.

При цьому, приписи ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України не передбачають безумовного набуття права власності на земельні ділянки, необхідні для обслуговування об`єктів нерухомості.

Також, прокуратура звертає увагу, що будь-яких цивільно-правових угод щодо переходу права власності на нерухоме майно (в тому числі земельних ділянок), які стали б підставою для підписання акта приймання-передачі від 02.02.2017 року, позивачем до матеріалів справи не надано.

Крім того, п. 21 Розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України установлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (набрав чинності 01.01.2019 року) землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

В свою чергу, в пп. а) п. 15 Розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, земель, що перейшли до комунальної власності відповідно до п. 21 цього розділу, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб.

Таким чином, прокуратура зазначає, що ФГ «Волошка» не має законодавчо визначеної можливості набути право власності на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, переданий за актом приймання-передачі від 02.02.2017 року.

В ході розгляду спору 16.08.2019 року від відповідача надійшла заява про заперечення позову та відмову від попередньо поданої заяви про визнання позову.

10.09.2019 року позивачем подано до канцелярії суду заперечення проти Повідомлення Прокуратури Київської області про вступ у справу № 911/1138/19, які відхилено судом як необґрунтовані, оскільки повідомлення про вступ у справу ґрунтується на передбаченій ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України можливості прокуратури вступити за своєю ініціативою у справу, відповідно має іншу процесуальну природу і не ототожнюється зі зверненням прокуратури до суду з позовом для захисту інтересів держави, тому на даний випадок не поширюються вимоги ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України.

Як визначено ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

В ході розгляду спору судом досліджено та встановлено, що в якості доказів наявності у позивача права власності на нерухоме майно: нежитлові будівлі току (критий тік, навіс для техніки-склад, ЗАВ-40), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 233, загальною площею 2324,4 кв.м, розташований за адресою: Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Пологи-Вергуни, вул. Одинця, 50-В, що розташоване на спірній земельній ділянці площею 1,3382 га, на яку позивач вважає, що у нього виникло право власності, позивач надав Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з якого вбачається, що 08.08.2018 року здійснено державну реєстрацію права власності на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 02.02.2017 року, складеного між ФГ «Колосок» та ФГ «Волошка».

Також, позивачем додано до матеріалів справи Свідоцтво про право власності на майновий пай члена сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), видане Полого-Вергунівською сільською радою 01.02.2017 року про право на пайовий фонд майна КСП ім. Кірова відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 26.12.2016 року.

Також, позивачем надано Акт приймання-передачі нерухомого майна від 02.02.2017 року, за яким ФГ «Колосок» передало ФГ «Волошка» майно з користування.

Наведені докази свідчать, що Акт приймання-передачі нерухомого майна від 02.02.2017 року не може бути підставою для набуття позивачем права власності на нерухомість, оскільки складений не з власником майна.

З наданих позивачем документів також вбачається, що майнові сертифікати були придбані позивачем в листопаді 2016 року безпосередньо у осіб, які мають право на майновий пай КСП ім. Кірова, тобто після розпаювання останнього, що відбулось у 2000 році та після ліквідації його правонаступника ПСП «Вергуни» у 2009 році.

Крім того, набуття прав на майнові сертифікати в листопаді 2016 року є лише підставою для набуття прав на майно, що фактично відбулось з моменту проведення відповідної державної реєстрації 08.08.2018 року.

Таким чином, матеріали справи свідчать про набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно з моменту проведення відповідної державної реєстрації 08.08.2018 року.

При цьому, відповідне право власності набуте внаслідок вчинення цивільно-правових угод з власниками майнових сертифікатів, що відбулось після припинення КСП ім. Кірова, придбання у бувших членів розпайованого КСП ім. Кірова майнових сертифікатів, не свідчить про придбання нерухомості у КСП ім. Кірова, яке до того ж було вже розпайоване і згодом ліквідоване.

Оскільки, на момент придбання позивачем майнових сертифікатів власника майна було ліквідовано (припинено правонаступника), відсутні підстави стверджувати про перехід до позивача права власності безпосередньо на майно КСП ім.Кірова.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, що діля станом на момент набуття позивачем права власності на нерухомість), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

В той же час, ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України визначено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Також, з огляду на зміст ст. 120 Земельного кодексу України, відповідна норма регулює земельні відносини, які є похідними від переходу права власності на нерухомість внаслідок приватних цивільно-правових угод, тому дотримання вимог щодо істотних умов відповідних цивільно-правових угод є необхідним для факту переходу право на землю. Інакше, за відсутності необхідних істотних умов, правочин у відповідній частині не вважається вчиненим і сам по собі факт переходу права власності на майно не передбачає визначених ст. 120 Земельного кодексу України наслідків.

Крім того, враховуючи ліквідацію КСП ім.Кірова, права на відповідне майно перейшли виключно до власників майнових сертифікатів, від яких і набуто таке право позивачем, що відбулось в кінці 2016 року, тобто після ліквідації КСП.

Статтею 30 Земельного кодексу України було визначено порядок розподілу несільськогосподарських угідь при ліквідації сільськогосподарських підприємств.

Зокрема, ст.30 Земельного кодексу України передбачено, що при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку.

Земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу (ч. 2 ст. 30).

Однак, власниками майнових сертифікатів після розпаювання майна КСП ім.Кірова питання щодо права на землю, на якій розташована нерухомість, не вирішувалось в установленому порядку і не переоформлялось.

Таким чином, набувши право власності на нерухоме майно після ліквідації КСП ім.Кірова, відсутні підстави стверджувати про існування на відповідний момент права на землю ліквідованого КСП і перехід відповідного права до позивача.

З огляду на п.б ст.140 Земельного кодексу України смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця є підставою припинення права власності на земельну ділянку.

Таким чином, станом на момент набуття позивачем права власності на нерухомість (на майнові сертифікати в листопаді 2016 року та на майно в серпні 2018 року), посвідчене Державним актом право колективної власності на землю вже було припиненим у зв`язку з припиненням особи, якій таке право надавалось - КСП ім. Кірова, яке було розпайоване з утворенням ПСП «Вергуни», що припинено у 2009 році. У зв`язку з чим, Державний акт на право колективної власності на землю від 12.03.1996 року Серії КВ № 003281 втратив чинність з припиненням особи, право якої на зщемлю посвідчувалось відповідним Державним актом.

Наведене свідчить, що на момент набуття позивачем нерухомості у власність, посвідчене Державниим актом на право колективної власності на землю від 12.03.1996 року Серії КВ № 003281 право припинилось і такий Державний акт втратив чинність.

Крім того, Державним актом на право колективної власності на землю від 12.03.1996 року Серії КВ № 003281 на який посилається позивач, посвідчувалось право колективної власності на землю, яке не було переоформлено ні власниками майнових сертифікатів, ні позивачем до набуття чинності п. 21 Розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, яким установлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (набрав чинності 01.01.2019 року) землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Враховуючи, що позивач лише в 2019 році звернувся з вимогами про визнання за ним права власності на земельну ділянку, яка посвідчувалась Державним актом на право колективної власності на землю від 12.03.1996 року Серії КВ №003281 КСП ім. Кіров, яке припинено і відповідне право на землю не було переоформлено, з огляду на п. 21 Розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (набрав чинності 01.01.2019 року), після 01.01.2019 року спірна земельна ділянка вважається власністю територіальної громади Полого-Вергунівської сільської ради.

Відповідно, позивач, як власник нерухомості, має право на отримання земельної ділянку шляхом її виділення у встановленому законодавством порядку органом місцевого самоврядування з земель запасу без проведення земельних торгів.

Враховуючи встановлені в ході розгляду спору обставини, оскільки позивачем в установленому порядку не набувалось право власності на земельну ділянку, відсутні підстави для захисту такого права судом.

Як визначено ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені та не обґрунтовані, відповідачем та прокуратурою заперечені і спростовані, тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Фермерського господарства «Волошка» до Пологово-Вергунівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області за участю Прокуратури Київської області про визнання права власності відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання апеляційної скарги відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 розділу ХІ Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 01.11.2019 р.

Суддя Т.П. Карпечкін