ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.19р. Справа № 917/1420/19
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бєлгранкорм-холдинг" (309301, Російська Федерація, Бєлгородська область, Ракитянський район, мкр.Ясні Зорі, с.Солдатське, вул. Центральна, 12, основний державний реєстраційний номер 197; представник позивача - адвокат Каганець А.В., 01015, м. Київ, вул. Добровольчих батальйонів, 1)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільські традиції" (39220, Полтавська область, Кобеляцький район, смт.Білики, вул. Будівельна, буд.1 , код ЄДРПОУ 36156348)

про стягнення 498 575 454, 16 російських рублів

Суддя господарського суду Полтавської області Ореховська О.О.

Секретар судового засідання Кобець Н.С.

За участю представників сторін:

від позивача - Римар С.Ю., ордер серія КВ № 816936 від 23.12.2019р.

від відповідача - не з`явився

В судовому засіданні 24.12.2019р. суд, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив, що повне рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної і резолютивної частин рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бєлгранкорм-холдинг" (позивач) звернулось до господарського суду Полтавської області із позовною заявою (вх. № 1667/19 від 14.08.2019р.) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільські традиції" (відповідач) про стягнення заборгованості Договором позики № 02/12 від 14.08.2012 р. в сумі 498 575 454, 16 російських рублів, з яких: 284 300 000,00 російських рублів - сума позики, 214 275 454,16 російських рублів - відсотки за користування позикою.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 19.08.2019 р. зазначену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Позивачем у встановлений судом строк усунуто недоліки позовної заяви .

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 30.08.2019р. зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 917/1420/19. Справу постановлено розглядати у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 30.09.2019р., встановлено сторонам строки подання заяв по суті справи.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 30.09.2019р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 05.11.2019р.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 05.11.2019р. підготовче провадження у справі № 917/1420/19 закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті на 03.12.2019р.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 03.12.2019р. розгляд справи відкладено на 24.12.2019р.

Відповідач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, направив до суду клопотання (вх. № 14137 від 19.12.2019р.) про розгляд справи за відсутності свого представника.

Зазначене клопотання не суперечить вимогам чинного законодавства України та задовольняється судом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо своєчасного повернення суми позики та сплати відсотків за користування позикою, внаслідок чого у позивача виникла заборгованість, яка на момент звернення позивача с позовом відповідачем не погашена.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 10736 від 04.10.2019р.) факт укладання між позивачем та відповідачем Договору позики № 02/12 від 14.08.2012 р. не заперечує і, посилаючись на скрутне економічне становище, просить суд відстрочити виконання судового рішення по даній справі на 3 (три) місяці.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає. Також в судовому засіданні представник позивача заперечує щодо задоволення клопотання відповідача про надання відстрочки виконання судового рішення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.
14.08.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бєлгранкорм-холдинг", юридична особа, яка створена та зареєстрована за законодавством Російської Федерації (позикодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бєлгранкорм-Полтавщина" (позичальник) укладено Договір позики № 02/12 (а.с. 75-77 т. 1) (далі - Договір позики № 02/12, Договір позики).

22.08.2012р. Управлінням Національного Банку України в Полтавській області було видано свідоцтво № 14 про реєстрацію Договору позики № 02/12 (а.с. 83-85 т. 1).

В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю "Бєлгранкорм-Полтавщина" змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Сільські традиції", у зв"язку з чим сторонами 04.08.2014р. було внесено відповідні зміни у Договір позики шляхом укладання Додаткової угоди № 1 до Договору позики № 02/12 від 14.08.2012р. (а.с. 78-80 т. 1).

Умовами зазначеного Договору позики сторони узгодили, зокрема, наступне :

- позикодавець попередає на умовах, передбачених цим договором, у власність, а позичальник приймає грошові кошти та зобов`язується повернути зазначену нижче суму позики в обумовлений цим договором термін та сплатити проценти за користування позикою (п. 1.1. Договору позики № 02/12);

- позика передається позикодавцем у розмірі 625 000 000,00російських рублів (п. 1.3. Договору позики № 02/12);

- позичальник зобов"язується виплатити позикодавцю проценти за користування позикою у розмірі, що відповідає процентній ставці рефінансування (обліковій ставці) Центрального банку РФ, яка на дату укладення цього договору становить 8,0% річних. У разі зміни ставки рефінансування (облікової ставки) Центрального банку РФ процент за користування позикою на відповідний період може бути змінений за додатковою згодою сторін при обов"язковій реєстрації змін у встановленому законодавством України порядку. Проценти за користування позикою обчислюються від суми поточної заборгованості за позикою за період її використання. Датою початку і закінчення періоду використання позики (або її частини) є відповідна дата зарахування і дата повернення позики (п. 1.4. Договору позики № 02/12);

- позика надається на термін до 31.12.2018р. На вимогу позикодавця, або ж за згодою сторін, термін повернення позики може бути змінений при обов`язковій реєстрації змін у встановленому законодавством України порядку (п. 1.5. Договору позики № 02/12);

- позикодавець зобов"язується надати зазначені в п. 1.3. цього Договору грошові кошти позичальнику шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позичальника (п. 2.1. Договору позики № 02/12);

- не пізніше дати повернення позики (п. 1.5. ) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у повному обсязі, а також сплатити проценти за користування позикою, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позикодавця (п. 2.3. Договору позики № 02/12);

- у разі неповернення суми позики або її частини в термін, обумовлений п.1.5., позичальник сплачує штраф у розмірі 0,01% від суми загальної заборгованості за цим договором за кожен день прострочення (п. 3.2. Договору позики № 02/12).

- цей договір набирає чинності з моменту його реєстрації у Національному банку України і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 4.3. Договору позики № 02/12).

На виконання Договору позики № 02/12 позивач здійснив перерахування відповідачу коштів у розмірі 625 000 000,00 російських рублів, що підтверджується платіжним дорученням № 11309 від 31.08.2012р. (а.с. 86 т. 1) та відомостями банківського контролю по Договору позики № 02/12 від 14.08.2012р. (а.с. 87-101 т. 1) та свідчить про повне виконання позивачем умов вищезазначеного договору позики.

Позивач стверджує, що в порушення умов Договору позики № 02/12 відповідач взяті на себе зобов`язання виконав неналежним чином та не повернув позивачеві суму позики в розмірі 284 300 000,00 російських рублів, що призвело до виникнення у відповідача заборгованості перед позивачем на вказану суму. Крім цього, відповідач має заборгованість по сплаті процентів за користування позикою, яка згідно розрахунку позивача, становить в сумі 214 275 454,16 російських рублів (нарахування здійснено станом на 31.03.2019р.).

З метою досудового врегулювання спору позивач на адресу відповідача направив претензію № 1 від 16.04.2019р. про погашення заборгованості за Договором позики № 02/12 від 14.08.2012р. (а.с. 105-109 т. 1)

У відповіді на претензію від 26.04.2019р. (а.с. 112 т. 1) відповідач по повідомив про неможливість виконання зобов"язань за Договором позики № 02/12 від 14.08.2012р., що обумовлено скрутним економічним становищем підприємства. Разом з цим, відповідач гарантував сплату грошових коштів у повному обсязі, як тільки з"явиться відповідна фінансова можливість.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики № 02/12 від 14.08.2012р. на загальну суму 498 575 454,16 російських рублів, у тому числі 284 300 000,00 російських рублів - основний борг, 214 275 454,16російських рублів - відсотки за користування позикою.

Відповідно до ст. 3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 365 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім випадків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховної Радою України.

Статтею 366 ГПК України, підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом та міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 38 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", спори, що виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності в процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України .

Згідно ст. 76 Закону України Про міжнародне приватне право" суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

У розумінні даного Закону іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

- юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави;

За наведених обставин, спір, який виник між сторонами у даній справі, де позивачем є іноземна юридична особа, підлягає розгляду у господарському суді Полтавської області у відповідності з законодавством України.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Предметом доказування у даній справі є обставини надання позивачем відповідачу позики та наявність підстав для повернення наданої позики позикодавцю.

Відповідно до ч. 2 - 5 ст. 11 ГПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права або зміна раніше обраного права можуть бути здійснені учасниками правовідносин у будь-який час, зокрема, при вчиненні правочину, на різних стадіях його виконання тощо.

За приписами ст. 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Судом встановлено, що в п. 3.1. Договору позики № 02/12 від 14.08.2012р. сторони узгодили, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань, передбачених цим Договором, сторони несуть майнову відповідальність згідно з чинним законодавством Російської федерації.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що спір у даній справі підлягає розгляду господарським судом Полтавської області із застосуванням норм права Російської Федерації.

Відповідно до ст. 309 Цивільного кодексу Російської Федерації (далі - ЦК РФ) зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов зобов`язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов і вимог - у відповідності до звичаїв чи інших вимог, що звичайно пред`являються.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини по договору позики.

Згідно з ч. 1 ст. 807 ЦК РФ за договором позики одна сторона (позикодавець) передає або зобов`язується передати у власність другій стороні (позичальнику) гроші, речі, визначені родовими ознаками або цінні папери, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики) або рівну кількість отриманих ним речей того ж роду і якості або таких же цінних паперів.

Відповідно до ч. 1 ст. 809 ЦК РФ якщо інше не передбачено законом або договором позики, позикодавець має право на отримання від позичальника процентів за користування позикою в розмірах і в порядку, визначених договором. У разі відсутності в договорі умови про розмір процентів за користування позикою їх розмір визначається ключовою ставкою Банку Росії, яка діяла у відповідні періоди.

За приписами ч. 1 ст. 810 ЦК РФ позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві отриману суму позики у строк і в порядку, що передбачені договором позики.

Згідно ч. 1 ст. 314 ЦК РФ якщо зобов"язання передбачає або дозволяє визначити день його виконання або період , протягом якого воно має бути виконане (у тому числі в разі, якщо цей період обчислюється з моменту виконання зобов"язань іншою стороною або настання інших обставин, передбачених законом або договором), зобов"язання підлягає виконанню в цей день або відповідно в будь-який момент в межах такого періоду.

Частиною 1 ст. 310 ЦК РФ передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна його умов не допускаються, за виключенням випадків, передбачених цим Кодексом, іншими законами або іншими правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов`язання за Договором позики № 02/12 від 14.08.2012р. Відповідач, в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором позики та приписів ст. 810 ЦК РФ, в обумовлені строки суму позики в розмірі 284 300 000,00 російських рублів не повернув, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем на вказану суму. Крім цього, відповідач має заборгованість по сплаті 8,0% річних за користування позикою на загальну суму 214 275 454,16 російських рублів (нарахування здійснено станом на 31.03.2019р.), нарахованих у відповідності до 1.4. Договору позики. Дані обставини відповідачем не спростовані.

Здійснивши перевірку здійснено позивачем розрахунку 8,0% річних (з урахуванням моменту виникнення зобов`язання, здійснених відповідачем проплат та в межах визначеного позивачем періоду), судом не встановлено їх завищення.

Як встановлено судом, з метою досудового врегулювання спору позивач на адресу відповідача направив претензію № 1 від 16.04.2019р. про погашення заборгованості за Договором позики № 02/12 від 14.08.2012р. (а.с. 105-109 т. 1)

У відповіді на претензію від 26.04.2019р. (а.с. 112 т. 1) відповідач по повідомив про неможливість виконання зобов"язань за Договором позики № 02/12 від 14.08.2012р., що обумовлено скрутним економічним становищем підприємства. Разом з цим, відповідач гарантував сплату грошових коштів у повному обсязі, як тільки з"явиться відповідна фінансова можливість.

На дату прийняття рішення доказів погашення відповідачем заборгованості перед позивачем матеріали справи не містять.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики № 02/12 від 14.08.2012р. на загальну суму 498 575 454,16 російських рублів, у тому числі 284 300 000,00 російських рублів - сума позики, 214 275 454,16 російських рублів - відсотки за користування позикою.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики № 02/12 від 14.08.2012р. на загальну суму 498 575 454,16 російських рублів підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Як зазначалося вище, відповідач у відзиві на позов (вх. № 10736 від 04.10.2019р.) просить суд відстрочити виконання судового рішення по даній справі на три місяці. В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач зазначає, що негайне виконання зобов"язань за Договором позики може призвести до банкрутства, а також непередбачуваних наслідків для відповідача у зв"язку з наступними обставинами:

- об`єктивна неможливість відповідача забезпечити одномоментне, без оголошення банкрутства, виконання зобов`язань за Договором позики через неможливість продовження господарської діяльності у зв`язку із розірванням Договору оренди землі №3 від 20.04.2011 р.;

- відповідач перебуває у дуже скрутному економічному становищі;

- відповідач постійно шукає нові способи відновити свою господарську діяльність, а також знайти нові ринку збуту, однак це є процесом вкрай довготривалим та проблематичним, потребує вливання значних фінансових коштів та ресурсів;

- відповідач постійно вживає заходів для стабілізації роботи підприємства, покращення власного фінансового стану та відновлення господарської діяльності;

- відсутність вини відповідача у неможливості погашення заборгованості за Договором позики;

- негайне виконання зобов`язань за цим Договором може призвести до неможливості виконання зобов`язань перед іншими контрагентами.

Наведені підстави, на думку відповідача, є винятковими, особливими та непереборними, а також ускладнюють виконання зобов`язань за Договором позики, а тому відповідач просить позикодавця та/або суд надати йому додатковий час для погашення заборгованості згідно п.1.5. Договору позики.

Представник позивача в судовому засіданні щодо задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення заперечує.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Разом з цим, при вирішенні питання щодо доцільності надання відстрочення виконання судового рішення судом враховуються матеріальні інтереси обох сторін.

Суд зазначає, що надання відстрочення виконання рішення суду у даній справі може призвести до порушення майнових інтересів стягувача, як учасника господарських відносин, який належним чином виконав договірні зобов`язання.

Отже, необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, повинні досліджуватися та оцінюватися не тільки доводи боржника, а й заперечення кредитора.

При цьому, необхідно враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все необхідно врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 26.07.2017 у справі №917/1500/16, від 26.05.2015р. у справі №922/1671/14, від 04.03.2015 у справі №917/1228/14.

Суд встановив, що відповідачем в обґрунтування клопотання про відстрочення виконання судового рішення не надано жодних доказів, які б свідчили про скрутний фінансовий стан відповідача на даний час, доказів про наявну загрозу банкрутства, а також відсутність (недостатність) коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення. При цьому, суд зауважує, що перебування відповідача в процедурі самоліквідації, не є свідченням неможливості виконання рішення суду станом на даний час.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 3 (три) місяці слід відмовити.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільські традиції" (39220, Полтавська область, Кобеляцький район, смт.Білики, вул. Будівельна, буд.1 , код ЄДРПОУ 36156348) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бєлгранкорм-холдинг" (309301, Російська Федерація, Бєлгородська область, Ракитянський район, мкр.Ясні Зорі, с. Солдатське, вул. Центральна, 12, основний державний реєстраційний номер 197) заборгованість за Договором позики № 02/12 від 14.08.2012р. у розмірі 498 575 454,16 руб., а також 672 350,00грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Сільські традиції" у задоволенні клопотання про відстрочення виконання судового рішення у даній справі на три місяці.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний рішення складено 08.01.2020р.

Суддя О.О. Ореховська