РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.12.2019Справа № 910/10536/19
За позовом Приватного акціонерного товариства "КОТС"

до Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

про визнання недійсними одностороннього правочину та стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кошляк М.І.

Представники учасників справи:

від позивача Григоришен О.О. (адвокат);

від відповідача Лобач Н.І. (адвокат).

В судовому засіданні 24.12.2019 року, відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників позивача та відповідача, що повне рішення буде складено 14.01.2020 року.

СУТЬ СПОРУ:

05 серпня 2019 року до Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства "КОТС" (позивач) надійшла позовна заява б/н від 05.08.2019 року до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (відповідач), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку визнати недійсним односторонній правочин Акціонерного товариства "Укргазвидобування" щодо дострокового розірвання договору №УБГ 342/030-18 від 06.06.2018 року про виконання робіт та надання послуг, укладеного між Акціонерним товариством "Укргазвидобування" та Приватним акціонерним товариством "КОТС"; стягнути з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на користь Приватного акціонерного товариства "КОТС" заборгованість в сумі 1 471 978,72 грн. (один мільйон чотириста сімдесят одна тисяча дев`ятсот сімдесят вісім гривень 72 копійки).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не мав підстав для дострокового розірвання договору про виконання робіт та надання послуг №УБГ 342/030-18 від 06.06.2018 року, оскільки позивачем не порушено жодної істотної умови договору, тому дострокове розірвання за цієї підстави є незаконним з боку відповідача, що вказує на зловживання посадовими особами відповідача своїми повноваженнями, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 року у справі № 910/10536/19 позовну заяву б/н від 05.08.2019 року Приватного акціонерного товариства "КОТС" до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" про визнання недійсними одностороннього правочину та стягнення грошових коштів залишено без руху, надано Приватному акціонерному товариству "КОТС" строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення даної ухвали.

Так, поштове відправлення з ухвалою суду у даній справі було направлене Приватному акціонерному товариству "КОТС" за адресою: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 19-А, яка вказана в позовній заяві та відповідає адресі місцезнаходження товариства у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 850 ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 року у справі № 910/10536/19 вручено уповноваженому представнику позивача - 14.08.2019 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто, строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви до 19.08.2019 року (включно).

19 серпня 2019 року через відділ діловодства суду від Приватного акціонерного товариства "КОТС" надійшла заява б/н від 19.08.2019 року "Про усунення недоліків".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи № 910/10536/19 здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.09.2019 року.

17.09.2019 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 032-032-9066-1 від 10.09.2019 року, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив, мотивуючи це тим, що у зв`язку з простроченням позивачем строку виконання робіт, відповідачем на підставі п.п. 7.6., 10.3 договору було прийнято рішення про одностороннє розірвання договору, про що позивача було повідомлено листом № 030-01-2557-1 від 05.03.2019 року. Крім того, відповідач вказав, що у нього відсутня заборгованість за договором №УБГ 342/030-18 від 06.06.2018 року, який є розірваним з 06.04.2019 року.

Вказаний відзив на позовну заяву не приймається судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі було направлено Акціонерному товариству "Укргазвидобування" за адресою: 04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28, яка вказана в позовній заяві та відповідає адресі місцезнаходження у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 561 ухвалу Господарського суду міста від 21.08.2019 року у справі № 910/10536/19 вручено уповноваженому представнику відповідача - 23.08.2019 року.

Відтак, відзив на позовну заяву мав бути поданий відповідачем у строк до 09.09.2019 року (включно).

Таким чином, відзив на позовну заяву поданий до суду з порушення строку встановленого в ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Тоді як, клопотання про поновлення пропущеного строку, встановленого судом для подання відзиву на позовну заяву відповідачем не подано.

В підготовчих засіданнях 17.09.2019 року та 24.09.2019 року судом оголошувалася перерва.

Згідно ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Так, суд відмічає, що в підготовчому засіданні 24.09.2019 року судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів.

07.10.2019 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання № 032-032-9839-1 від 01.10.2019 року «Про поновлення строку для подачі відзиву». Вказане клопотання не приймається судом до уваги та залишається без розгляду з огляду на наступне.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ст. 113 ГПК України).

Частиною першою статті 116 Господарського процесуального кодексу України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно зі статтею 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За приписами статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Таким чином, можливість продовження встановленого судом процесуального строку обумовлена поданням відповідної заяви учасника справи до закінчення цього строку. При цьому, разом із одночасним поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія.

Тоді як, клопотання № 032-032-9839-1 від 01.10.2019 року «Про поновлення строку для подачі відзиву» подано після закінчення встановленого судом строку на подання відзиву, який визначено в ухвалі про відкриття провадження у справі від 21.08.2019 року.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 22.10.2019 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/10536/19 до судового розгляду по суті на 19.11.2019 року.

В судових засіданнях 19.11.2019 року та 10.12.2019 року судом оголошувалася перерва.

В судовому засіданні 24.12.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.06.2018 року між Приватним акціонерним товариством «КОТС» (надалі - підрядник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» (в подальшому змінено найменування на Акціонерне товариство «Укргазвидобування») в особі філії Бурового управління «Укрбургаз» (надалі - замовник, відповідач) укладено договір №УБГ 342/030-18 про виконання робіт та надання послуг (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, замовник доручає, а підрядник зобов`язується на свій ризик, а також необхідними матеріалами та обладнанням, відповідно до умов цього договору та технічного завдання про необхідні технічні, якісні та кількісні характеристики предмета закупівлі (далі - технічне завдання) (додаток № 1 до договору), що додається до договору та є його невід ємною частиною, виконати роботи з облаштування бурових майданчиків замовника (далі - об`єкти) інтернет-зв`язку та системою відеоспостереження та створення моніторингових центрів, та здати їх у встановлений строк (далі - роботи), а також виконувати сервісне обслуговування змонтованого обладнання та надавати послуги безперебійного інтернет-зв`язку на об`єктах замовника (далі - послуги), а замовник зобов`язується прийняти і оплатити закінчені роботи та надані послуги на своїх об`єктах.

Згідно з п. 2.1. договору, початок виконання робіт: протягом 10-ти (десяти) календарних днів з дати підписання договору.

В п. 2.2. договору сторони визначили, що строк виконання робіт: не більше 140 календарних днів з дати підписання договору та відповідно до технічного завдання (додаток № 1 до договору). Сторони протягом 10 (десяти) календарних днів з дати підписання договору розробляють та підписують графік виконання робіт за формою, затвердженою в додатку № 5 до договору, який після підписання його сторонами стає невід`ємною частиною договору.

За умовами п. 3.9. договору, приймання-передача виконаних робіт та наданих послуг за цим договором здійснюється шляхом підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт та акту приймання-передачі наданих послуг, відповідно. Приймання-передача закінчених робіт оформляється актом приймання-передачі виконаних робіт, підписаним обома сторонами, після підписання сторонами акту введення обладнання в експлуатацію за результатами задовільного приймально-здавального випробування.

Відповідно до п. 3.13. договору, замовник зобов`язується підписувати акти приймання-передачі наданих послуг, акти приймання-передачі виконаних робіт та направляти їх підряднику протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту їх отримання, а у разі непогодження направити підряднику мотивовану відмову від підписання відповідного акту, при цьому у разі ненаправлення замовником підряднику підписаного акту або мотивованої відмови від підписання акту протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання акту замовником, вважається, що надані послуги або виконані роботи відповідають вимогам договору та прийнятті замовником в повному обсязі, що підтверджується відповідним актом, підписаним підрядником в односторонньому порядку.

Згідно з п. 5.3. договору, оплата за виконані роботи/надані послуги здійснюється протягом 30 календарних днів з дати отримання замовником рахунку від підрядника, на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі виконаних робіт та акту приймання-передачі наданих послуг.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що ним було розроблено та передано на затвердження відповідача детальне робоче завдання на виконання робіт по монтажу обладнання на бурових майданчиках та у моніторингових центрах відповідно до п. 1 календарного плану (додаток № 5 до договору). Розробка та передача технічного завдання відбулася 26.06.2018 року, що підтверджується листами № L18-030 від 26.06.2018 року та № L18-031 від 27.06.2018 року, відтак позивачем було дотримано порядок та строки (етапи) початку виконання робіт. Відповідач затвердив проектну документацію лише 27.07.2018 року, тому затримка виконання робіт відбулася не з вини позивача.

Позивач вказує, що в процесі виконання робіт та надання послуг виникала необхідність у коригуванні якісних характеристик обладнання, черговості його встановлення та порядку обслуговування, у зв`язку з чим, 24.10.2018 року позивач звернувся до відповідача із листом № L18-057 щодо продовження строків виконання робіт, які були передбачені у договорі. Однак, листом 01.11.2018 року № 030-01-13130-1 відповідач відмовив позивачу у внесенні змін до договору в частині продовження строків виконання робіт за договором.

Листом від 05.03.2019 року № 030-01-2557-1 відповідач, посилаючись на п. 7.6. та п. 10.3. договору, попередив позивача про одностороннє розірвання договору від 06.06.2018 року №УБГ/342/030-18 про виконання робіт та надання послуг з підстав прострочення виконання позивачем строку виконання робіт, передбачених у договорі. У згаданому листі відповідач повідомив позивача про ініціювання ним розірвання договору за 30 днів у письмовій формі.

В подальшому, листом від 11.04.2019 року № 030-01-4490-1 відповідач повідомив позивача про фактичне розірвання договору саме з 06.04.2019 року.

На твердження позивача, відповідачем не було надіслано на адресу позивача повідомлення про розірвання в односторонньому порядку договору в розумінні п. 10.3. договору, а надіслано лише повідомлення про рішення щодо розірвання договору від 05.03.2019 року, а після спливу 30-ти денного строку надано повторний лист, в якому підтверджено, що відповідач вважає договір розірваним з 06.04.2019 року. Таким чином, одностороннього розірвання договору, в порядку п. 10.3. договору, не відбулося, оскільки вказаним пунктом договору визначено двічі строк по 30-ть днів (на повідомлення про рішення про розірвання і сплив 30-ти денного строку) та про повідомлення про розірвання по спливу 30-ти денного строку при незмінності обставин і відповідно також сплив 30-ти денного строку.

26.04.2019 року позивач направив відповідачу лист з доданими актами приймання-передачі виконаних робіт по свердловинам №32,33 Краснокутська та №103 Семенцівська та актами приймання-передачі наданих послуг по 8 свердловинам та двом моніторинговим центрам, проте у листі № 030-02-5686-1 відповідач вказав, що в актах приймання-передачі послуг вказано повний місяць (квітень), однак термін дії договору № УБГ 342/030-18 закінчився 05.04.2019 року. При цьому, позивач вказав, що у листі № 030-02-5686-1 не міститься мотивованої відмови від підписання актів приймання-передачі виконаних робіт по свердловинам №32,33 Краснокутська та №103 Семенцівська, зауваження відповідач висловив лише стосовно актів приймання-передачі послуг, які, на його думку, не повинні виставлятися до оплати за весь календарний місяць (квітень 2019 року), а лише до дати припинення дії договору, якою відповідач вважає 05.04.2019 року.

Вважаючи вчинений відповідачем правочин щодо розірвання договору в односторонньому порядку таким, що не відповідає діючому законодавству, позивач звернувся із позовом про визнання його недійсним. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь заборгованість в сумі 1 471 978,72 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту./

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В той же час, недодержання особою при вчиненні правочину (в т.ч. одностороннього) наведених вимог в силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України є правовою підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відтак, зазначена норма передбачає такий наслідок порушення зобов`язання, як його припинення у випадку, якщо це встановлено договором або законом.

В даному випадку, оскаржуваний правочин, оформлений листом № 030-01-2557-1 від 05.03.2019 року, стосується одностороннього розірвання договору з підстав порушення його умов контрагентом, а відтак, має відповідати насамперед приписам п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, яка передбачає можливість одностороннього розірвання договору, якщо це встановлено договором або законом, у разі порушення іншою особою взятих на себе зобов`язання за таким договором.

Тобто, досліджуючи питання законності вчинення одностороннього правочину про розірвання договору насамперед слід встановити чи передбачено у конкретному випадку право односторонньої відмови від договору в позасудовому порядку та чи має місце порушення контрагентом зобов`язання, яке тягне за собою правові наслідки у такому вигляді.

Також, законом передбачено випадки, коли договір може бути розірвано в односторонньому порядку, у тому числі шляхом відмови від договору, зокрема, одностороннє розірвання договору може бути наслідком порушення зобов`язань за договором іншою стороною, або якщо таке право на розірвання встановлено договором, незалежно від настання тих чи інших обставин.

Частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлена договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частиною 1 статті 188 Господарського кодексу України встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Тобто, у випадках, коли підстава для односторонньої зміни чи розірвання договору встановлена законом або договором, відповідна сторона договору може скористатися нею самостійно, без звернення до суду.

Отже, виходячи з наведених норм, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього.

За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Як встановлено судом, в пунктах 7.6. та 10.3. договору № УБГ 342/030-18 від 06.06.2018 року сторони передбачили право відповідача на одностороннє розірвання договору у разі порушення умов договору позивачем.

Так, відповідно до п. 7.6. договору, в разі прострочення підрядником строку виконання робіт та/або надання послуг, замовник має право відмовитись від приймання робіт/послуг та/або поставки обладнання та розірвати договір в односторонньому порядку.

Згідно з п. 10.3. договору, у випадку порушення підрядником умов договору замовник має право розірвати договір із стягненням усіх збитків, що виникли. У разі прийняття замовником рішення про розірвання або відмову від договору, замовник повинен письмово повідомити про це підрядника не менш як за 30 днів і, якщо протягом такого строку, обставини, що зумовили таке рішення, суттєво не змінились, замовник має право розірвати договір або відмовитись від нього. Договір вважається розірваним через 30 днів з моменту відправлення замовником підряднику письмового повідомлення, якщо інший строк не вказаний у такому повідомленні.

Таким чином, укладений між сторонами договір може бути розірвано не лише за згодою сторін чи за рішенням суду, а і шляхом односторонньої відмови від нього, оскільки таке право прямо передбачено пунктами 7.6. та 10.3. договору.

Згідно з частиною 2 статті 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина).

Пунктом 2.2. договору сторони передбачили, що строк виконання робіт: не більше 140 календарних днів з дати підписання договору та відповідно до технічного завдання (додаток № 1 до договору). Сторони протягом 10 (десяти) календарних днів з дати підписання договору розробляють та підписують графік виконання робіт за формою, затвердженою в додатку № 5 до договору, який після підписання його сторонами стає невід`ємною частиною договору.

Додатком 1 до договору сторони затвердили технічне завдання до договору. Крім того, на виконання п. 2.2. сторони підписали графік виконання робіт за формою, зазначеною в додатку № 5 до договору, який містить аналогічний кінцевий строк виконання робіт, як і зазначений і у пункті 2.2. - 140 календарних днів з дати підписання договору.

Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі статтею 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За приписами частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, виходячи зі змісту п. 2.2. договору строк виконання робіт за договором до 25.10.2018 року (включно).

Суд відмічає, що доводи позивача про те, що порушення ним умов договору відбулося внаслідок порушення умов договору відповідачем, зокрема внаслідок несвоєчасного погодження детального робочого завдання, не грунтуються на умовах договору, відповідно до яких позивач мав виконати роботи відповідно до технічного завдання, яке є додатком № 1 до договору, та підписане сторонами 26.06.2018 року. Водночас, як встановлено судом вище, договором чітко встановлений строк виконання робіт, який позивачем дотримано не було.

З матеріалів справи слідує, що листом від 05.03.2019 року №030-01-2557-1 відповідач, посилаючись на пункти 7.6. та 10.3. договору, повідомив позивача про розірвання договору №УБГ 342/030-18 від 06.06.2018 року у зв`язку з порушенням його виконання з боку позивача, а саме недотриманням строків виконання робіт.

Як підтверджується матеріалами справи, в наступні 30 днів після направлення відповідачем позивачу повідомлення про розірвання договору, обставини, які стали підставою направлення такого повідомлення (порушення позивачем строку виконання робіт) суттєво не змінилися, а отже, в силу п. 10.3. договір №УБГ 342/030-18 від 06.06.2018 року є розірваним через 30 днів з дня направлення відповідачем повідомлення, тобто з 05.04.2019 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно скористався своїм правом на одностороннє розірвання договору та правочин, оформлений листом від 05.03.2019 року № 030-01-2557-1, не суперечить нормам Цивільного кодексу України (в тому числі ст. 611 Цивільного кодексу України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та повністю відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, розірвання договору в односторонньому порядку передбачено умовами договору, у суду відсутні підстави для визнання такого правочину недійсним.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 1 471 978,72 грн. суд зазначає наступне.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за виконані роботи позивач повинен довести, що такі роботи ним виконані, належним чином оформлені та у відповідача виник обов`язок оплати вказаних робіт відповідно до договору або закону.

В обгрунтування вимоги про стягнення заборгованості позивач надає підписані лише з його боку акти приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до яких роботи виконані позивачем в квітні 2019 року без зазначення чітких дат виконання робіт.

Разом з цим, відповідно до п. 3.9. договору приймання-передача закінчених робіт оформляється актом приймання-передачі виконаних робіт, підписаним обома сторонами, після підписання сторонами акту введення обладнання в експлуатацію за результатами задовільного приймально-здавального випробування. Проте, в матеріалах справи відсутні підписані сторонами акти введення обладнання в експлуатацію обладнання, зазначеного в актах приймання-передачі, складених позивачем. В матеріалах справи також наявне листування між позивачем та відповідачем з приводу приймання-передачі обладнання. Зокрема, листом від 11.03.2019 року відповідач запропонував позивачу провести приймання-передачу обладнання 21-22.03.2019 року, проте матеріали справи не місять відповіді позивача на цю пропозицію відповідача.

Жодних інших доказів, які б підтверджували підписання сторонами актів приймання-передачі обладнання, як того вимагає п. 3.9. договору, як передумову підписання актів приймання-передачі виконання робіт, позивачем, суду не надано, а відтак суд дійшов висновку, що акти приймання-передачі виконаних робіт складені позивачем передчасно та без дотримання вимог п. 3.9. договору.

В той же час, відповідно до п. 5.3. у відповідача виникає обов`язок оплатити виконані позивачем роботи тільки на підставі підписаних актів приймання-передачі виконаних робіт відповідно до п. 3.9. договору протягом 30 календарних днів з дня підписання таких актів.

Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості не підтверджується належними та допустимими доказами, не грунтується на умовах договору, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав недоведеності та необґрунтованості факту порушення відповідачем прав позивача та охоронюваних законом інтересів, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 14.01.2020р.

Суддя О.В. Котков