ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2019 р. Справа№ 910/6142/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційних скарг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2019

у справі №910/6142/19 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Державної іпотечної установи

до: 1. Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»;

2. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Державна іпотечна установа (надалі - позивач, ДІУ) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (надалі - відповідач-1, Уповноважена особа Фонду) та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - відповідач-2, Фонд) про визнання протиправними дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» щодо відхилення та неакцептування вимог ДІУ на суму 105 582 848,48 грн та зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» акцептувати раніше не акцептовану вимогу ДІУ на 105 582 848,48 грн, яка складається з 26 817 635,37 грн - 3% річних та 78 765 213,11 грн - інфляційних втрат, обґрунтовуючи вимоги своєю незгодою з рішенням Уповноваженої особи Фонду щодо відмови в акцептуванні вимог у зв`язку з їх невідповідністю балансовим даним та документам, що знаходяться у розпорядженні Уповноваженої особи Фонду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2019 позовні вимоги задоволено повністю, визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Надра» щодо відхилення та неакцептування вимог позивача на суму 105 582 848, 48 грн; зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» акцептувати раніше неакцептовану вимогу Державної іпотечної установи на суму 105 582 848,48 грн, що складається з 26 817 635,37 грн - 3% річних та 78 765 213,11 грн - інфляційних втрат та стягнуто з відповідача1 витрати зі сплати судового збору за розгляд справи.

Постановляючи рішення, суд керувався приписами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 N 4452-VI (надалі - Закон №4452-VI) та виходив з того, що уповноважена особа Фонду, яка діє від імені останнього та в межах повноважень, передбачених вищевказаним Законом та/або делегованих Фондом, з дня свого призначення виконує функції, пов`язані з ліквідацією банку, в тому числі складає реєстр акцептованих вимог кредиторів, які існували на дату прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку. Оскільки позивачем з дотриманням строків, визначених частинами 2, 5 ст. 45 Закону №4452-VI, заявлено кредиторські вимоги на загальну суму 438 786 432,77 грн, а відповідачем 1 такі вимоги акцептовано частково, в розмірі 333 203 584,29 грн, суд дійшов висновку, що уповноважена особа Фонду, маючи фактичні дані, що підтверджують вимоги ДІУ до Банку по сплаті 3% річних в розмірі 26 817635,37 грн та інфляційних втрат в розмірі 78 765 213,11 грн, безпідставно не включила їх до Реєстру вимог кредиторів, у зв`язку з чим рішення ліквідатора щодо відхилення кредиторських вимог в цій частині є протиправним та суперечить нормам чинного законодавства, а також судовій практиці щодо застосування ст.625 ЦК України. Суд також не визнав обґрунтованою заяву відповідача 1 про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами ДІУ, вказуючи, що строк звернення до суду за захистом порушеного права у травні 2015 року переривався, а тому остання в межах трирічного строку позовної давності звернулась з позовом до суду.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування скарги апелянт вказав на розгляд судом справи з порушенням суб`єктного складу відповідачів, оскільки позивач визначив відповідачами двох осіб, хоча до Фонду жодних вимог не заявив; суд не надав оцінки кожному з наведених відповідачами аргументів, не навів мотивів незастосування норм права, на які останні посилались; в оскаржуваному рішенні не зазначено, яким саме чином було порушено права позивача Фондом; судом було розпочато з"ясування обставин справи ще у підготовчому провадженні та як наслідок зроблено висновок про належність кола відповідачів у справі; суд помилково визнав наявними підстави для переривання строку позовної давності та не задовольнив у зв`язку з цим заяви ПАТ «КБ «Надра» про застосування наслідків її спливу, у зв`язку з чим висновок про звернення позивача до суду в межах трирічного строку позовної давності є незаконним; суд проігнорував доводи Банку про те, що подання позову з порушенням правил предметної чи суб`єктної юрисдикції не може слугувати підставою для переривання строку позовної давності, що підтверджується правовою позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у справі №523/10225/15-ц.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2019 у справі №910/6142/19 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 27.11.2019.

Також свою незгоду з ухваленим у даній справі рішенням висловила Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», звернувшись до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог, заявлених до Уповноваженої особи Фонду відмовити, а в частині вимог, заявлених до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - залишити без розгляду. Водночас у скарзі скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення.

В обґрунтування скарги Уповноважена особа Фонду послалась на відкриття провадження у справі без дотримання вимог статей 162, 164, 172, 173 ГПК України з огляду на те, що позовних вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб позивачем не заявлялось, а тому вважає, що рішення суду про задоволення вимог саме до Фонду підлягає скасуванню із залишенням позову без розгляду в цій частині; порушення судом ст.177 ГПК України, що потягло за собою ухвалення рішення про задоволення вимог до неналежного відповідача, оскільки судовий акт винесено щодо Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів, яка в силу закону виконує функції з управління неплатоспроможним банком, проте не є самостійним суб`єктом правовідносин чи самостійним учасником цивільно-правового спору; суд дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку про те, що позивачем строк позовної давності не було пропущено, чим порушив положення статей 253, 264 ЦК України; суд також невірно визначив предмет грошового зобов`язання між сторонами, підстави та дату його виникнення, правову природу сум, які є предметом спору у даній справі, внаслідок чого неправильно застосував положення статей 625 та 1214 ЦК України; судом невірно визначено період нарахування відсотків та інфляційних нарахувань на суму процентів за безпідставне користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2019 уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2019 у справі №910/6142/19, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; спільний розгляд апеляційних скарг на рішення суду призначено в судове засідання на 27.11.2019.

Позивач скористався правом, наданим йому ст. 263 ГПК України, надав відзиви на апеляційні скарги, в яких просив залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2019 - без змін.

Заперечуючи проти апеляційних доводів, позивач наголошував на законності прийнятого судом рішення, зазначаючи, що дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення, що підтверджується правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду та постановах Великої Палати Верховного Суду, а стосовно правомірності періоду їх нарахування зауважив, що сума невизнаних відповідачем 1 кредиторських вимог ДІУ була розрахована позивачем за період з 11.02.2010 по 05.02.2015 виключно із суми 228 140 524,16 грн, що є відсотками за користування чужими коштами, нарахованими за період з 10.04.2009 по 30.01.2013, право на отримання яких визнано в судовому порядку, на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2014 у справі №910/14247/14. При цьому позивач відзначив, що законодавець не забороняє кредиторові застосовувати 3% річних та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України щодо заборгованості, яка виникла на підставі відсотків за користування грошовими коштами в силу приписів статей 536, 1214 ЦК України. Суд дійшов правильного висновку про звернення ДІУ за захистом порушеного права в межах загального строку позовної давності з урахуванням тієї обставини, що у жовтні 2018 Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі №826/25825/15 була висловлена позиція стосовно того, що включення кредиторських вимог ДІУ до Реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим спором та не належить до юрисдикції адміністративного суду, у зв`язку з чим позивачем до суду господарської юрисдикції було подано позовну заяву про акцептування відповідачами у даній справі кредиторських вимог.

22.10.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» надано відзив на апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому відповідач 1 просить задовольнити апеляційну скаргу Фонду, скасувати оскаржуване судове рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні 27.11.2019 колегією суддів в порядку ст.216 ГПК України оголошено перерву до 23.12.2019.

23.12.2019 в судовому засіданні уповноважений представник відповідача 1 підтримав доводи поданої останнім апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та винести нове рішення про відмову у задоволенні позову до Уповноваженої особи Фонду, а в частині заявлених вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб позов залишити без розгляду;

Представник відповідача 2 в судовому засіданні підтримав подану відповідачем 2 апеляційну скаргу з підстав, наведених в ній, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представники позивача вимоги апеляційних скарг не визнали, доводи, на яких вони ґрунтується вважають безпідставними, а судове рішення - законним, у зв`язку з чим просили залишити оскаржуване рішення без змін, а скарги апелянтів - без задоволення.

23.12.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та повноту встановлення обставин в ній, дослідивши правильність застосування судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг та, відповідно, залишення рішення суду першої інстанціі без змін, як законного, з огляду на наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.10.2008 між Державною іпотечною установою (в тексті договору - кредитор) та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (в тексті договору - позичальник), (надалі також - Банк/ ПАТ «КБ «Надра») укладено кредитний договір №7/1 (надалі - кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого кредитор надає позичальнику на умовах цього договору, а позичальник зобов`язується прийняти і використати за цільовим призначенням та повернути кредитору грошові кошти в сумі 700 000 000,00 грн. (далі - кредит рефінансування) та сплатити відсотки за користування кредитом рефінансування в порядку та на умовах, визначених цим договором.

За умовами п. 1.2, кредитного договору, кредит рефінансування надається позичальнику на строк до 10.04.2009.

Виходячи зі змісту п.1. 54 договору, відсотки за користування кредитом рефінансування розраховуються у розмірі 9,9% річних та сплачуються позичальником щомісячно, не пізніше останнього робочого дня місяця. Сплата відсотків та суми погашення основного боргу здійснюється позичальником шляхом перерахування коштів на рахунок кредитора № НОМЕР_1 в ВАТ «Державний ощадний банк України», код банку (МФО) 300465, . Остання сплата відсотків здійснюється позичальником не пізніше дати, зазначеної в п. 1.2 цього договору (тобто 10.04.2009).

Згідно п. 3.2 даного кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення суми кредиту рефінансування та/або сплати відсотків за користування кредитом рефінансування, позичальник сплачує на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення

Крім того, п. п. 2.4.3 п. 2.3 кредитного договору передбачено право кредитора вимагати дострокового погашення позичальником кредиту рефінансування протягом 30-ти робочих днів, сплати нарахованих відсотків та штрафних санкцій у випадку прострочення сплати відсотків за користування фінансовим кредитом понад 10 днів.

Так, на виконання умов кредитного договору ДІУ надала Банку кредит для здешевлення вартості іпотечних кредитів на придбання житла, які Банк мав надати громадянам України у розмірі 700 000 000,00 грн. із кінцевим строком повернення до 10.04.2009, що не заперечується відповідачами.

23.03.2009 між вказаними Сторонами було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №7/1 від 15.10.2008, відповідно до п. 1 якої сторони погодили доповнити п. 1.1 першого розділу кредитного договору п. п. 1.1.1, 1.1.2 наступного змісту: « 1.1.1. З « 23» березня 2009 року сума кредиту рефінансування, яку кредитор надає позичальнику, а останній зобов`язується повернути складає 693 595 080,00 грн.

1.1.2. Зміна суми кредиту рефінансування згідно з п. п. 1.1.1. не вважається достроковим погашенням відповідно до 2.3.1 Кредитного договору.».

Всупереч п. 1.2 Договору залишок кредиту рефінансування у розмірі 693 695 080,00 грн. повернув позивачу тільки 31.01.2013.

У зв`язку з неналежним виконанням Банком свого обов`язку зі своєчасного повернення кредиту рефінансування заступником прокурора міста Києва у липні 2014 року в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державної іпотечної установи був подано позов до Господарського суду міста Києва, в якому заступник прокурора просив стягнути з ПАТ «КБ «Надра» відсотки за користування чужими грошовими коштами на суму 228 140 524,16 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2014 у справі №910/14247/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 12.03.2015, позовні вимоги заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДІУ задоволено повністю. Вирішено стягнути з ПАТ «КБ «Надра» на користь ДІУ відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 228 140 524,16 грн.

Водночас, за результатами звернень ДІУ з іншими позовами до Господарського суду міста Києва про стягнення з ПАТ «КБ «Надра» відсотків за користування кредитом рефінансування, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих як на основну суму заборгованості за кредитним договором №7/1 від 15.10.2008, так і суми простроченої заборгованості за відсотками за користування таким кредитом, були прийняті наступні судові рішення:

- рішення від 13.08.2013 та від 14.08.2013 у №5011-35/14679-2012, згідно яких господарським судом вирішено стягнути з Банку на користь ДІУ 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за основним боргом (а саме, на заборгованість по поверненню кредитних коштів, а не на заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом) за період з 30.06.2011 по 30.09.2012, що становить 26123909,01 грн.;

- рішення від 10.10.2013 у справі №54/267, згідно якого господарським судом вирішено стягнути з Банку на користь ДІУ інфляційні втрати в розмірі 69 359 508,00 та 3% річних в розмірі 28 731 938,00 грн., нарахованих на основну заборгованість відповідача (а саме, на заборгованість по поверненню кредитних коштів, а не на заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом);

- рішення від 11.09.2013 у справі №34/218-22/171, згідно якого господарським судом вирішено стягнути з Банку на користь ДІУ інфляційні втрати у розмірі 19 539 267,00 грн., нарахованих за період з 11.02.2010 по 31.03.2010 за прострочення сплати основного боргу, та пеню за прострочення виконання зобов`язань по поверненню кредиту за період з 11.02.2010 по 28.05.2014 у розмірі 4 168 221,39 грн.

Як підтверджується матеріалами справи, на виконання постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 №83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 05.02.2015 №26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра», згідно з яким з 06.02.2015 строком на три місяці запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) було прийнято рішення від 05.06.2015 №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «НАДРА» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкову Ірину Олександрівну строком на 1 рік з 05.06.2015 до 04.06.2016 включно.

Як встановлено місцевим господарським судом, 07.07.2015 позивач звернувся до Банку з заявою про вимоги кредитора №5236/15/1, яка була адресована Уповноваженій особі Фонду (вх. №40897 від 08.07.2015) на загальну суму 438 786 432,77 грн, в тому числі:

- 105 346 878, 78 грн - заборгованість за кредитним договором №7/1 від 15.10.2008, встановлена в судовому порядку згідно рішень Господарського суду міста Києва у справах №54/267, №5011-35/14679-2012, №34/218-22/171, №9/343-33/125;

- 227 797 943, 24 грн - відсотки за користування чужими грошовими коштами по кредитному договору №7/1 від 15.10.2008, встановлена в судовому порядку згідно рішення Господарського суду м. Києва від 01.08.2014 року у справі №910/14247/14;

- 58 439,22 грн витрат по сплаті судового збору та інформаційно-технічному забезпеченню згідно рішень суду;

- 323,05 грн заборгованість за договором про обслуговування іпотечних кредитів від 09 січня 2007 року №1;

- 26 817 635, 37 грн - 3% річних, нарахованих у відповідності до ст. 625 ЦК України за період з 10.02.2010 (дата закінчення мораторію, введеного Постановою Правління Національного банку України № 59 від 10.02.2009 «Про призначення тимчасової адміністрації у Відкритому акціонерному товаристві комерційному банку «Надра») до 06.02.2015 (дата введення тимчасової адміністрації) на несплачену суму відсотків за користування чужими грошовими коштами (227 797 943,24 грн) за період з 10.04.2009 (дата виникнення зобов`язання з повернення кредиту рефінансування) по 31.01.2013 (фактична дата повернення кредиту рефінансування);

- 78 765 213, 11 грн - інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 10.02.2010 (дата закінчення мораторію) до 06.02.2015 (дата введення тимчасової адміністрації) на несплачену суму відсотків за користування чужими грошовими коштами (227 797 943, 24 грн) за період з 10.04.2009 (дата виникнення зобов`язання з повернення кредиту рефінансування) по 31.01.2013 (фактична дата повернення кредиту рефінансування).

Листом №26-5-27531 від 20.10.2015 Уповноважена особа Фонду повідомила позивача про часткове акцептування вимог ДІУ, а саме, в сумі 333 203 584,29 грн, в тому числі: 323,05 грн - за договором про обслуговування іпотечних кредитів №1, 227 797 943,24 грн - згідно рішення Господарського суду м. Києва від 01.08.2014 у справі №910/14247/14, 105405318,00 грн - згідно рішень Господарського суду міста Києва у справах №54/267, №5011-35/14679-2012, №34/218-22/171 та №9/343-33/125. У визнанні решти заявлених вимог відповідачем 1 відмовлено через їх невідповідність балансовим даним та документам, що знаходяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду.

Позивач, вважаючи дану відмову необгрунтованою та такою, що порушує його права, звернувся з позовом до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а доводи скаржників вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, зважаючи на наступне.

За змістом п. 17 ч. 1 ст. 2, ч. ч. 1, 2 ст. 3, ч. 1 ст. 34, ч. 8 ст. 36, ч. 1 ст. 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 N 4452-VI (надалі - Закон №4452-VI), уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Отже, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону №4452-VI (в редакції станом на день запровадження ліквідаційної процедури в Банку) виконавча дирекція Фонду має певні повноваження у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку, зокрема: визначає умови та порядок здійснення виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків відповідно до цього Закону; делегує та відкликає всі або частину своїх повноважень колегіальним органам та/або уповноваженій особі (кільком уповноваженим особам) Фонду в обсягах, визначеним цим Законом; визначає порядок складання та затверджує реєстр акцептованих вимог кредиторів.

Відповідно до приписів ст. 46 Закону №4452-VI уповноважена особа Фонду від імені Фонду виконує функції з ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обов`язків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду. З дня призначення уповноваженої особи Фонду: 1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється; 2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; 3) строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав; 4) припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку; 5) відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю; 6) укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому ст. 51 цього Закону; 7) втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Вимоги за зобов`язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури. Протягом трьох днів з дня призначення уповноваженої особи Фонду керівники банку (або уповноважена особа, якщо в банку здійснювалася тимчасова адміністрація) забезпечують передачу бухгалтерської та іншої документації банку, печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку уповноваженій особі Фонду. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону. Особа, яка навмисно перешкоджає доступу уповноваженої особи Фонду до банку, його приміщень, засобів зв`язку, операційних систем, активів, книг, записів, документів, несе відповідальність згідно із законодавством України.

Уповноважена особа Фонду з дня свого призначення здійснює такі повноваження: 1) виконує повноваження органів управління банку; 2) приймає до свого відання майно (кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу та виконує функції з управління та реалізації майна банку; 3) складає не пізніше ніж через три дні з дня свого призначення перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; 4) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; 5) у встановленому законодавством порядку вживає заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; 6) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 7) заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх; 8) передає у встановленому порядку на зберігання документи банку, які підлягають обов`язковому зберіганню; 9) виконує повноваження, які визначені ч. 2 ст. 37 цього Закону; 10) здійснює відчуження активів і зобов`язань банку в разі, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках за рішенням виконавчої дирекції Фонду.

Уповноважена особа Фонду може здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та/або нормативно-правовими актами Фонду, які є необхідними для завершення процедури ліквідації банку.

Згідно з п. 4.20 гл. 4 розд. V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року №2 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за №1581/21893 (далі - Положення №2, в редакції чинній станом на 03.08.2015), уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку складає реєстр акцептованих вимог кредиторів за формою, визначеною в додатку 3 до цього Положення, на підставі балансу банку, до якого включає вимоги кредиторів у національній валюті в розмірах, які існували на дату прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Пунктом 4.23 Положення №2 визначено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей у газетах «Урядовий кур`єр» та «Голос України» відповідно до вимог ч. 2 ст. 45 Закону уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі, якщо вони не підтверджені фактичними даними, що є в розпорядженні уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, та в разі потреби заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, установлених цим Положенням та актами Фонду.

Враховуючи вищенаведене, колегія відхиляє доводи апеляційних скарг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду про порушення судом під час розгляду справи суб`єктного складу відповідачів та наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог до уповноваженої особи Фонду та безпосередньо Фонду, оскільки, за твердженням Уповноваженої особи Фонду, відповідачем у справі має виступати Банк, який не втрачає своєї правосуб`єктності до завершення процедури його ліквідації.

Дані твердження спростовуються позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 18.04.2018 у справі №910/8132/17, від 05.02.2019 у справі №910/9935/16, якою розглянуто спори в аналогічних правовідносинах, за результатами розгляду яких касаційні скарги уповноважених осіб Фонду гарантування вкладів залишено без задоволення та залишено без змін судові рішення, якими Уповноважених осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку зобов`язано акцептувати вимоги позивачів як кредиторів.

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону №4452-VI, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем заява про вимоги кредитора на загальну суму 438 786 432,77 грн була подана відповідачеві 1 з дотриманням вищенаведених строків, у відповідь на яку Уповноважена особа Фонду повідомила позивача у невизнанні кредиторської вимоги в частині суми 105 582 848,48 грн, пославшись на невідповідність таких вимог балансовим даним та документам, що знаходяться у розпорядженні останньої.

Згідно ч.ч. 1 - 4 і 8 ст. 49 Закону №4452-VI уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, для належного розгляду кредиторських вимог, заявлених до ПАТ «КБ «Надра», наказом Уповноваженої особи Фонду Стрюкової І.О. від 12.06.2015 №438 «Про порядок опрацювання вимог кредиторів під час ліквідації» було створено комісію з числа працівників ПАТ «КБ «Надра» для попереднього розгляду заявлених вимог та надання уповноваженій особі Фонду пропозицій щодо їх акцептування чи відхилення.

Рішенням вказаної комісії від 03.08.2015 встановлено та визнано безпідставними кредиторські вимоги ДІУ в частині вимог на суму 26 817 635,37 грн (3% річних, що нараховані на несплачену суму процентів за користування чужими грошовими коштами) та на суму 78 765 213,11 грн (інфляційні витрати, нараховані на несплачену суму процентів за користування чужими грошовими коштами).

Підстави для відхилення вищевказаних вимог позивача комісією наведено наступні: «наслідки несвоєчасного повернення кредиту у вигляді застосування індексу інфляції та 3% річних вже застосовано у господарських справах №54/267, №5011-35/14679-2012, №34/218-22/171, №9/343-33/125, за якими постановлені судові рішення, що набрали законної сили, та за якими визнані кредиторські вимоги. Отже, кредиторські вимоги дублюються за правовим змістом повністю, а за період пред`явлення - в частині проміжку з 10.02.2010 по 30.01.2013. Стягнення з Банку 228 140 524,16 грн в якості плати за користування грошовими коштами (на яке повторно нараховується інфляція та 3% річних) вже само по собі є наслідком неповернення в строк кредиту. Зазначена сума, таким чином не становить простроченого до виконання договірного зобов`язання, на яке мають нараховуватись платежі за ст. 625 ЦК України. Застосування індексу інфляції та 3% річних (ст. 625 ЦК України), що застосовуються до договірних зобов`язань та плат за користування чужими грошовими коштами без достатніх підстав, що за природою відбувається згідно ст. 1212 ЦК України на позадоговірній основі, є взаємовиключними платежами».

Так, згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

За приписами частини 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Крім того, частиною 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Положеннями ст. 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Водночас, частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Поряд з цим, у відповідності до ч.ч. 1 та 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) та проценти за позикою (ст. 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3% річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Разом із цим відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За приписами ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

Водночас, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, від 01.10.2014 № 6-113цс14, Верховного суду від 17.10.2018 у справі № 908/2552/17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18.

Дослідивши додані позивачем заяви про вимоги кредитора від 07.07.2015 №5236/15/1 розрахунки 3% річних (у розмірі 26 817 635,37 грн.) та інфляційних витрат (78 765 213,11 грн.), суд встановив, що сума невизнаних відповідачем-1 кредиторських вимог ДІУ у розмірі 105 582 848,48 грн, була розрахована позивачем за період з 11.02.2010 по 05.02.2015 виключно із суми 228 140 524,16 грн (відсотки за користування чужими коштами, нарахованих за період з 10.04.2009 по 30.01.2013). При цьому, право на отримання відсотків за користування Банком коштами ДІУ після строку закінчення дії договору №7/1 від 15.10.2008 та розмір вказаної розрахункової суми (228 140 524,16 грн) визнано в судовому порядку, на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2014 у справі №910/14247/14, яке набрало законної сили 15.10.2014 в порядку, визначеному ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Разом з тим, законодавець не забороняє застосовувати 3 % річних та інфляційні втрати згідно ст. 625 ЦК України щодо заборгованості, яка виникла на підставі відсотків за користування грошовими коштами на підставі ст. 536, 1214 ЦК України.

Зважаючи на це, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність висунутих позивачем до акцептування штрафних санкцій (3% річних) у розмірі 26 817 635,37 грн та інфляційних витрат - 78 765 213,11 грн, що заявлені ним у відповідності до положень статей 536, 1214 ЦК України та Закону №4452-VI, у зв`язку з чим суд мотивовано визнав неправомірним рішення відповідача 1 щодо неакцептування даних вимог, зобов`язавши останнього включити їх до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги Фонду про ненаведення судом мотивів незастосування норм права, на які посилались відповідачі у своїх запереченнях на позов.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.06.2019 до Господарського суду міста Києва уповноваженим представником ПАТ «КБ «Надра» була подана заява про застосування наслідків спливу позовної давності у справі №910/6142/19 за вимогами Державної іпотечної установи, в якій останній вказує, що позивачеві було відмовлено в акцептуванні кредиторських вимог рішенням Комісії від 03.08.2015, затвердженим Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» 07.08.2015, при цьому листом ПАТ «КБ «Надра» від 21.10.2015 №26-5-27531 позивача було повідомлено про результати розгляду його кредиторських вимог. Оскільки вказаний лист позивач отримав 23.10.2015, останній, вважаючи, що його права були порушені таким рішенням, мав звернутись до суду за захистом свого порушеного права протягом трьох років, з моменту, коли йому стало відомо про відмову в акцептуванні кредиторських вимог, тобто до 24.10.2018.

Згідно положень статей 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом першої інстанції встановлено, що листа №26-5-27531 від 20.10.2015, яким відповідач-1 повідомив позивача про часткове акцептування вимог позивача, останній отримав 23.10.2015, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що термін звернення позивача за захистом порушеного права щодо неакцептування частини кредиторських вимог минув 23.10.2018.

Однак, місцевий господарський суд правомірно керувався приписами ст. 264 ЦК України, у відповідності до якої перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При цьому судом враховано обставини звернення позивача у травні 2015 року з метою захисту своїх прав та законних інтересів до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання неправомірними дій до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Надра» та зобов`язання вчинити певні дії в частині відмови акцептувати вимоги Установи в сумі 105 582 848,48 грн, за яким було порушено провадження у справі № 826/25825/15.

Оскільки 17.10.2018 Велика Палата Верховного Суду винесла постанову у справі № 826/25825/15, якою підтримано позицію Київського апеляційного адміністративного суду про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України та надано висновок про те, що спір про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що Державна іпотечна установа, звернувшись до господарського суду у травні 2019 з позовом щодо акцептування спірних кредиторських вимог, реалізувала своє право на звернення до суду в межах трирічного терміну позовної давності, вказуючи, що в даному випадку мало місце переривання перебігу строку.

В апеляційних скаргах відповідачі наголошували на незаконності такого висновку з огляду на те, що 24.04.2019 Великою Палатою Верховного Суду у справі №523/10225/15-ц було висловлено позицію, що подання позову з порушенням правил юрисдикції не перериває позовної давності, оскільки обов`язковою умовою її переривання шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми і змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Наведеним запереченням відповідачів суд першої інстанції належної оцінки не надав, що, на переконання скаржників, призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

З такими доводами суд апеляційної інстанції не погоджується та вважає правильним висновок суду щодо переривання позивачем перебігу строку шляхом подачі даного позову до Господарського суду міста Києва.

Варто зауважити, що такий висновок місцевого господарського суду узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі №205/8482/15-ц, в якій зазначено, що визначення Великою Палатою Верховного Суду юрисдикційності даної категорії спорів може бути підставою для поновлення строку на апеляційне чи касаційне оскарження, а постанова вищої судової інстанції іншою процесуальною підставою для звернення з позовом до належного суду, яким у даному випадку є господарський суд.

Отже, твердження скаржників про невірне застосування місцевим господарським судом положення ст. 264 ЦК України та помилкове незастосування ст. 267 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення спору та безпідставного задоволення позовних вимог, є безпідставними.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційних скаргах та у відзивах на них, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 13.09.2019 у справі №910/6142/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг відповідачів обґрунтованості висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційних скарг, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2019 у справі №910/6142/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2019 у справі №910/6142/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2019 у справі №910/6142/19.

4. Матеріали справи №910/6142/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.01.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

С.Я. Дикунська