ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.09.2019 Справа №905/1242/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Шилової О.М.

розглянув у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніса», м.Київ

до Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ Донецької області

про стягнення 46492,62грн інфляційних втрат, 11078,33грн 3% річних.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніса», м.Київ, звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ Донецької області, про стягнення 46492,62грн інфляційних втрат, 11078,33грн 3% річних.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язань з оплати боргу, стягнутого рішенням господарського суду Донецької області від 12.04.2016 у справі №905/3443/15 на підставі договору поставки №15/816 від 02.07.2013.

Після відкриття провадження у справі суд отримав:

- відзив №17/763-2033 від 09.08.2019 (з додатками, вх.№16075/19 від 12.08.2019, а.с.74-80), в якому відповідач проти позову заперечив, посилаючись на відсутність підстав для застосування приписів ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки правовідносини між сторонами виникли не з порушення грошового зобов`язання, а з примусового виконання рішення суду та регулюються нормами законодавства про виконавче провадження. Правом надати контррозрахунок позовних вимог відповідач не скористався;

- позивач пояснення №401 від 15.08.2019 (з додатками, вх.№16653/19 від 20.08.2019; а.с.81-88), в яких визначив загальну базу для нарахування інфляційних та річних у справі №905/1242/19 118637,07грн і період нарахувань: 01.06.2016 01.07.2019.

Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.129 Конституції України, ст.ст.2, 7, 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК) України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Розглянувши наявні у матеріалах справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, які мають значення для вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням господарського суду Донецької області від 12.04.2016 у справі №905/3443/15, у якій брали участь ті самі особи, що й у справі №905/1242/19 (а.с.8-14), встановлені такі обставини:

- 02.07.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніса» (Постачальник) та Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь» (Покупець) уклали договір поставки №15/816, за умовами якого Постачальник зобов`язався передати у власність Покупцю, а Покупець прийняти і оплатити товар, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру і загальна ціна, виробник якого визначені сторонами в Специфікаціях, що є невід`ємною частиною Договору;

- Постачальник поставив, а Покупець прийняв товар на загальну суму 103371,89грн за видатковими накладними: №РН-0000374 від 16.07.2013 на суму 15823,01грн, №РН-0000428 від 07.08.2013 на суму 56686,90грн, №РН-0000556 від 03.10.2013 на суму 28801,58грн, №РН-000708 від 21.11.2014 на суму 2060,40грн; товар за видатковими накладними поставлений саме на виконання договору поставки №15/816 від 02.07.2013;

- кінцевий розрахунок за товар, отриманий за видатковою накладною №РН-0000374 від 16.07.2013, мав бути проведений Покупцем до 15.08.2013 включно, за видатковою накладною №РН-0000428 від 07.08.2013 до 06.09.2013 включно, за видатковою накладною №РН-0000556 від 03.10.2013 до 04.11.2013 включно, а товар отриманий за видатковою накладною №РН-000708 від 21.11.2014 до 22.12.2014 включно;

- Покупець свій обов`язок оплатити товар виконав частково, в загальному розмірі 32500,01грн платіжними дорученнями №5518 від 24.09.2013 на суму 3000,00грн, №5603 від 26.09.2013 на суму 27000,00грн та №612 від 18.11.2014 на суму 2500,01грн; заборгованість складає 70871,88грн.

Рішенням від 12.04.2016 у справі №905/3443/15 з Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніса» стягнуто 70871,88грн заборгованості, 70,88грн пені, 43503,04грн інфляційних втрат, 4191,27грн 3% річних, 1779,64грн судового збору.

Згідно з даними програми «Діловодство спеціалізованого суду» вказане рішення набрало законної сили 29.04.2016 і на його виконання 17.05.2016 виданий відповідний наказ.

17.06.2016 на підставі наказу №905/3443/15 Краматорський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відкрив виконавче провадження №51488815 про стягнення 120416,71грн з боржника Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь». 11.08.2017 виконавче провадження №51488815 разом з іншими виконавчими провадженнями про стягнення з того самого боржника передане до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України і 14.09.2017 приєднане до зведеного виконавчого провадження №49554205 (а.с.15-18).

Позивач стверджує, що наказ господарського суду Донецької області від 17.05.2016 у справі №905/3443/15 залишається не виконаним, і іншого відповідач під час розгляду справи не довів.

Статтею 599 Цивільного кодексу (далі ЦК) України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Позивач на підставі приписів ч.2 ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача 46492,62грн інфляційних втрат та 11078,33грн 3% річних, нарахованих за період 01.06.2016 01.07.2019 на заборгованість в загальній сумі 118637,07грн зі сплати боргу за договором, пені, інфляційних та річних, присуджених до стягнення рішенням суду у справі №905/3443/15.

Період нарахування річних та інфляційних у цій справі охоплює лише час після прийняття рішення у справі №905/3443/15 отже, подвійне нарахування не відбувається.

Заяву (клопотання) про збільшення/зменшення розміру позовних вимог як це передбачено ч.ч.1, 2 ст.169 ГПК України позивач суду не подавав, з огляду на що позов розглядається, виходячи з первісно заявлених до стягнення сум.

Під час розгляду цього спору суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто Холдинг проти України», згідно з якою одним із основних елементів права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, що набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів.

Суд також враховує правову позицію, викладену у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, відповідно до якої нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Суд перевірив розрахунок 3% річних (а.с.4, 82) та встановив, що позивач не врахував встановлену ч.2 ст.550 ЦК України заборону нарахування процентів на неустойку і те, що стягнення рішенням суду з боржника неустойки (штрафу, пені) не змінює правову природу такої заборгованості саме як неустойки.

На підставі викладеного стягненню на користь позивача підлягають 3% річних у розмірі 10967,36грн, нараховані за період 01.06.2016 01.07.2019 на стягнуту рішенням суду у справі №905/3443/15 заборгованість в загальній сумі 118566,19грн (яка складається з 70871,88грн боргу, 43503,04грн інфляційних, 4191,27грн річних).

Суд перевірив розрахунок інфляційних (а.с.5, 82) та встановив, що позивач здійснив нарахування інфляційних за період прострочення виконання, який не дорівнює повному календарному місяцю (01.07.2019), в той час як індекс інфляції є помісячною величиною та не може бути застосований до періодів існування заборгованості, які є меншими за місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. В розрахунок також мають включатися й періоди часу, в які мала місце дефляція. При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до нього відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України стягнення інфляційних втрат за такий місяць (див. постанову Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №910/5625/18.)

Отже, стягненню на користь позивача підлягають інфляційні у розмірі 45307,41грн, нараховані за період червень 2016 року червень 2019 року на стягнуту рішенням суду у справі №905/3443/15 заборгованість в загальній сумі 118637,07грн (яка складається з 70871,88грн боргу, 70,88грн пені, 43503,04грн інфляційних, 4191,27грн річних).

Суд не бере до уваги викладене у відзиві №17/763-2033 від 09.08.2019 (а.с.74-76) твердження відповідача про відсутність підстав для застосування ст.625 ЦК України до правовідносин з примусового виконання рішення суду, виходячи з такого.

За змістом постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Отже, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних за весь період існування боргу аж до повного, в тому числі й примусового, виконання грошового зобов`язання.

Щодо розподілу судових витрат.

У позові вказано, що орієнтовний розмір витрат позивача на отримання професійної правничої допомоги складає 10000,00грн (а.с.5), в поясненнях №401 від 15.08.2019 позивач просив стягнути з відповідача 10000,00грн витрат на надання правничої допомоги (а.с.83).

За змістом п.1 абз.2 ч.2, ч.3 ст.126 ГПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до абз.1 ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, необхідною умовою для вирішення судом питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують обсяг наданих послуг/виконаних робіт та їх вартість, а також розмір фактичних витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Натомість станом на час прийняття цього рішення позивач не надав суду договір про надання правової допомоги та будь-які докази на підтвердження обсягу та заявленої у позові вартості наданих адвокатом послуг/виконаних робіт та здійснених ним витрат.

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для вирішення питання про розподіл витрат позивача на професійну правничу допомогу.

На підставі п.2 ч.1 ст.129 ГПК України на відповідача покладається судовий збір в сумі 1877,78грн.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці на визначену згідно з процесуальним законом кінцеву дату розгляду даного спору у спрощеному позовному провадженні рішення у цій справі ухвалене у перший робочий день після закінчення відпустки судді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 7, 13, 14, 74-78, 86, 123, 126, 129, 210, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніса», м.Київ, до Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ Донецької області, про стягнення 46492,62грн інфляційних втрат, 11078,33грн 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» (84306, Донецька обл., м.Краматорськ, ПАТ «Енергомашспецсталь»; ідентифікаційний код 00210602) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніса» (03151, м.Київ, вул.Молодогвардійська, буд.28-А; ідентифікаційний код 25270048) 45307,41грн інфляційних втрат, 10967,36грн 3% річних, 1877,78грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів підп.17.5 п.17 ч.1 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складений 15.10.2019.

Суддя О.М. Шилова

надруковано 3 прим.:

1 до справи, 2 сторонам